Szávai Attila

Optikai tuning

K O S S U T H  K IA D Ó

 Tartalom

Nemzeti rigli

Gumiangyal, imaraktár, gyóntatósziréna

Rezsi, vatta, tökgyalu

Infláció, hónaljszag, gőzkazán

Szájbavert kislábos

Turbóturbék, tangószexuál

Lakodalomvanamiuccánkban

Halál, vattacukor, optikai tuning

Hogy a viharba ne

Tele vízió

Nem nyel

Csepp a tengerben

Dátum, aláírás

Pszichosopping, villanybetlehem

Hány foga van a mosónénak?

Lecsókolbász, Caliban, zárlatos bojler

Bakeliterdő, villanyszikla, lézerleves

A táj

Ötvenhat szál kolbász

Avar, gázfröccs, túrafazék

Trafó, Lázár, lábszárszőr

Felvétel, tessék, köszönöm

Mintamókus

Nagy hömpöly galaxis

Európaraszt

Plüssfazék

Prospektus

Bruttó tinatörner

Nagy büdös kisbetűs élet

Ázott vatta

Az élet verseny

Egy vödör demokrácia

Irány Párizs

Póréhagyma, kifli, mustár

Ballagás

Cselendzs déj

Társkereső

A halőr

Az fog nagyon

A brácsás

Impresszum

Nemzeti rigli

A színházi előadás előtti csendet lehetne tudni akár vezérfonálnak, lényegnek, útnak, lehetőségnek is. Megpróbálom. A színészek is gyakran próbálnak. Próbálkozni, mint kiskutya, százegy lihegés, lábemelés, százegy vadászterület. Minden próza egy levizelt bokor, lámpavas, esztergapad, nedves-langyos ágynemű, tehát és voltaképp: territór. Az azért rémálomnak sem rossz, eltévedni egy idegen színházban. Pláne úgy eltévedni, hogy előtte sose voltunk színházban. Egy ilyen rémálom azért feladja a leckét rendesen, gondolom. Vagy ezt is csak álmodom. Langyos kezdés.

A lényeg, hogy ott kezdődött, az asszony kijelölte az irányt: színházba fogunk menni. Járni. Mondhattam volna neki: járjon templomba, ha embereket akar látni, sőt, még ha nagyon rákoncentrál, van némi misztik-fantasztikum is benne, túlvilág, bölcs szárnyasok, tisztára, mint egy filmben. Mondhatta volna: hülye vagyok, pedig dehogyisnem. Talán Galkovics. Valamiért a színházban látta meg Jolán a házasságunk felvirágzását, szerintem meg csak valami szerves trágya kellene, hogy kikeljenek a magok, szárba szökkenjen a virágba borulás.

A feleségem szépen leültetett a konyhában, és elmagyarázta a dolgot. Muszáj látni idegen embereket, más sorsokat. Nagyon szép színdarabok vannak, szép színészekkel, és mutatott egy ilyen programfüzetet, amikben képek is voltak. Az egyik képen Aloe Vera színművésznőt mutatták, azt írták a kép alá: a hazai állócsillag. Ez olyan, mint a hullócsillag, csak ezen behúzták a központi kéziféket. Egy másik kép alá meg, hogy díva. Hullócsillagunk, az volt nekünk otthon, mikor így hívtam az asszonyt, de hogy díva, ilyet még nem hallottam. Maximum dívány, de ez nem áll közel szerintem, pláne, hogy ülésről szól. Tehát a színház és az ott előadott sok sors. Volt korábban tévénk, meg rádiónk, de egy rossz pillanatban kidobtam az ablakon a teljes hazai telekommunikációt, annyi volt már a szappanopera, a mosogatólé-mese. Asszonyom szerint jó lesz a színház, hogy lássak más embereket is, ne csak a hazai pályán szaladgálókat. Jolán előtte sokáig készült, régen láthatta őt annyi ember, mondta, mennyi, kérdeztem, mittudomén, nyolc-tíz lakodalomnyi, így Jolán. Leült a kád szélére, kezében a kistükörrel, és sminkelni kezdte magát. Púderpárduc, rúzsragacs, te tapasztott vályogfal, hulló vakolat, gondoltam borotválkozás közben, és mosolygott rajtam a borotvahab, mint egy vödör franciakrémes.

Színház. Az előadás előtti csend feszessége. Mint mikor eltéved az ember. A jó eltévedők az eltévedés közben nem ordítoznak magukban, nincs rúgkapa, csak a nagy feszes csend. Milyen érdekes, hogy mikor az a sok ember elmegy színházba, mekkora csendet tudnak csinálni előadás előtt két másodperccel. Természetesen mindig vannak páran, akik csak ilyenkor tudnak szöszögni, matatni, apró neszeket előállítani fesztelen, mikor amúgy mindenkiben némaság van, egész a fejtetőig. Mindig van néhány apró, finom zajszikra, amely lángra lobbantja a csend süketségét, úgy fut végig a termen a téglatömör csend, akár egy csorda néma pacsirta. Imádom a feszült csendet.

Sokat elgondoltam már, hogy ha egyszer összefutok valahol (vásárban, falusi búcsú céllövöldéjében, nyilvános vécén, spontán disznótoron) Aloe Vera színművésznővel, elmondom neki, amit érzek. És elmondom neki a csendet, plusz, ami mögötte van. Meg azt is, hogy amíg a férfiak, mikor meghallanak egy tehetséges, fiatal énekesnőt a rádióban, ne a lány szétvetett lábaira gondoljanak, hanem, mondjuk, hogy saját magát megtalálja a dalban, befelé kezdjen el nézni, majd akkor lesz jó világ. Mondjuk ehhez énekesnők is kellenek, és nem csak olyanok, akikből direkt a nőt mutatja a média; ez a sáros vattacukor, robbantott dobostorta.

Előadás előtt még gyorsan kimentem a klozetra, kijelölni a territóriumot, vagy hogy hű legyek a kezdethez: prózálni. És arra gondoltam (százegyedik kiskutya), milyen lesz majd, mikor eldördülnek a nagy szerelmes csendek a színpadon: mázsasóhaj, tonnamozdulat. Aztán meg erre: ha a társadalom egyik elkövetője alapvető hajlammal bír az ugyanazon társadalomban történő eltévelyedésre, annak egy színházi épületben való eltévedés gyerekjáték, mondhatni játszi könnyű. Mert marhára eltévedtem ám, vasorrú bába az elektromos viharban. Talán az izgalom. Hiába, nagy dolog a színház. Nem mondom, otthon is volt olykor pszichodráma, pláne családi folklór, csoportlélektan, de azért egy színházban mások ezek. Itt legalább profin csinálják, nem csak úgy félvállról, fél kézzel dobni a tepsit, mint mi. Egy rendező szerint fontos, ha a színész kicsit önmagát is látja kívülről előadás közben. Gondoltam megpróbálom, hátha megtalálom a jó irányt, ha kívülről nézem magam.

Íme. Galkovics ment tehát a folyosón, kereste, amit az eltévedt emberek keresnek, és nagyon jól érezte magát. Mert ha van rémálom, ez azt jelenti, hogy él, benne van a levesben (az élet levesében, ezt ő találta ki), tehát semmi bepánik, vagy szívinfarkt, csupán langyos, puha jókedv, lelki madárkacagás, csivitcsörömpölés. Talán az a sok puhabarna ajtó a folyosókon, ami csinálta a jókedvet Galkovicsban, talán az a barátságos nyikorgás, mikor óvatosan benyit az ember valahová. Már gyerekkorában az ajtók rabjává vált. Valószínűleg a lehetőség volt rá hatással, a lehetőség, hogy a fából tákolt egyszerű, primitív szerkezet új, ezidáig ismeretlen szférákat képes megnyitni. Gyermekibb korában volt egy pillanat, amelyre felnőttkorában (vagyis hát, fejlettebb gyerekkorában) sokáig, tisztán emlékezett. A konyhapadlón ült, szemben az alsó konyhaszekrénnyel, és valami bűvös áhítattal nyitogatta az ajtót. Egészen földöntúli öröm járta át, mikor megértette, és a lehető legmélyebben átérezte az összefüggést az ajtó nyikorgása és az edények feltáruló látványa között.

Ha Galkovics folyosót látott, heveny késztetést érzett felnyitni az összes ajtót, belesni, megbámulni. És nem átallott a képletes értelmezésekre, például a kilincs fogalomköre tájékán. Szerinte az élet tele van képletes kilincsekkel, már verset is írt ezekről, Nyomj le! címmel. Sőt, egyszer azt is elgondolta, hogy minden ember kilincs egy ajtón. Tízmillió kilincs országa, nemzeti rigli, kapitalista cilinderzár, kapcil (az orwelli újbeszélben). Már régen meg akarta hallgatni azokat a szerinte talán fizetett nézőket, akik a függöny széthúzása előtti utolsó, még nézőtérsötét másodpercben krákognak, köhécselnek, torkot köszörülnek, taknyoznak (oppardon), matatnak, suttognak, kuncognak. Galkovics szerint ezek talán fizetett statiszták, olyanok, mint a háziállatok, melyek nélkül olyan lenne az élet, főleg faluhelyen, mint egy eldobott kerekkosár. Galkovicsot tehát nagyon érdekelték az ilyen statiszták, akik a sötét matatásukkal, biológiai zörgéseikkel (zörgök, tehát vagyok) a végső határig feszítik a várakozás keltette űrt. Recsegésig a csendet.

Így láttam tehát magam kívülről, és szinte hallottam, amint a feleségem gondolja, miközben vár rám a nézőtéren: te állatorvosi ló. Amíg kerestem a célt, mondhatnám, a kellő aspektust, egy résnyire nyílt ajtót találtam, gondoltam, belehallgatok a kiszűrődő csendbe. Megtaláltam a nézőteret: több száz pislogás, fejvakarás, ezer légköbméter susmogás, telefonrezgés. A nézőtéren több száz fej: púderpárduc, rúzsragacs, tapasztott vályogfal, hulló vakolat, száz és száz elkezdett előadás.

Gumiangyal, imaraktár, gyóntatósziréna

Kezdhetném a mesehadovát így is: rendőrangyal. De nem teszem, elveszne a ritmusérzék, néznének a zenészek, mint egy hörghurutos rendőrzenekar.

Ifjabb, vagyis hát gyerekkoromban gyakran kíváncsi voltam, mit csinálnak a rendőrök az autójukban, mikor szolgálatban vannak, és néznek ki a szélvédőn, mint két membrán. Úerhámagány, ez jutott eszembe most, vagy az ülésről, hogy anti-tornasebesség. Később azon is morfondíroztam, vajon tanítják-e a rendőröknek azt a nagyon rendőri nézést, vagy csak magától jön ez, felveszik azt a szép kék adjusztírungot, és mindjárt megmerevedik a toka, görcsbe vágja magát a szemöldökcsont, szigorodik a tekintet, ez a dupla biodinamit, fél gondolattal a gyufa előtt. Galkovics szerint csak szimplán szomorúak a rendőrök, akik duplázni szeretnék a szigonynézést.

Tényleg régen érdekelt már a rendőrlét, a gumibot nyers szaga, a rémült nyugdíjasok, mikor az esti utcán véletlenül megreflektorozzák őket, vagy ahogy szépen kacsintgat a sárga lámpa egy zárlatos kereszteződésben. Aztán kábé a huszadik krumpliásáson túl és a harmincas táblán innen az sípoltatta meg a mentális tolatóradart bennem: talán csak-csak beszélgetnek ezek egymással, ha nem is látszik. Nem kell talán száj ahhoz, ha az ember sokáig van összezárva valakivel közös szolgálatba. Például a házasságba se (ez is szolgálat ám, törvényekkel, bűnözőkkel, devianciákkal) kellenek egy idő után a szavak, a megfelelő köbméternyi vasárnapi húsleves elfogyasztása után már elég, ha csak mutogat az ember olyanokat, mint: oltsd el a lámpát. Mint mikor annyira vallásos az ember, hogy már nem is imádkozik hangosan. Mikor már csak magában mondja, hogy gumiangyal, imaraktár, gyóntatósziréna. Hidd el, néha szavak nélkül is megy a világ.

Néma borjúnak Isten se érti a szavát, Galkovics szerint, pedig dehogyisnem. Nem kellenek mindig a szavak, azok csak elterelik a figyelmet. Elég, ha csak annyit adsz, amennyit érdemel az ügy, se többet, se bruttószódát. Később rájöttem, mikor egy hete nem szóltunk egymáshoz a szolgálati kollégával, hogy ebben tényleg sok minden van, a csendben. Néma szirén, ha süket matrózra gondol. Van ilyen rokonunk is: Galkovicsné Masz Irén. Először nem értette, ha lenémasziréneztem, úgy kellett neki elmagyarázni, mint akiben tényleg elnémult a szellemi csíra.

Az tetszett gyerekkoromban leginkább a rendőri munkában, amikor mondták szép kazánhangon a kocsma előtt, hogy oszoljanak, kérem, nincs itt semmi látnivaló. Pedig nem volt ott senki az ájultrészeg Galkovics mellett, felett, talán benne se sok, csak körülötte a két rendőr és három részeg nézelődő, akik szintén rendőrök voltak (akik civilre itták magukat), úgy kellett megmutatni nekik, mit kell nézni. Később rájöttem, illetve közösen a kollégával, hogy mivel lehet elütni az időt. Például az olyanokkal, hogy miután felvettük a szolgálatot, azzal a lendülettel le is tesszük a hangos beszédre való hajlamot, és bent tartjuk az olyanokat, hogy robotoperett. Maximum csak az olyanokat mondjuk a szájainkkal, amik benne vannak a kötelező szakzsargonban. Galkovics szerint – aki önmagát gyakran hobbirendőrként emlegeti, szerintünk meg az egyik vele született rendellenessége a világnak, hasonló, mint a tócsagaz (Ceratophyllum) –, tehát szerinte csak arra jó a szakzsargon, hogy lássák a tévénézők, milyen akadályfutásra képes édes anyanyelvünk, micsoda verbális rúdugrásokat lehet kihozni egy bevágott beszédből a híradó rendőrségi rovatában. Állítólag tanítják az ilyen beszédet, ami leginkább ahhoz hasonlít, mikor úgy akarsz úszni, hogy a lábadra egy jelentős szovjet hurkatöltő van kötve. Galkovics felesége, a Jolán nem cifrázta ennyire, csak annyit mondott, egy ilyen mondat a rendőri műsorban olyan szép, mint egy vödör szétszórt ceruzaelem.

A fantázia nálunk nem feltétlenül tartozik a szolgálatba. Nem mesemondóverseny vagyunk mi. Az első héten azt gondoltuk ki a kollégával, két némakacsa, hogy egy előre megbeszélt időben gondolni kell valami közlekedési szabályra, aztán háromra kimondani. Volt, mikor véletlenül bekapcsolva maradt a rádió, kérdezték is bentről, hogy mi a fenét jobbkézszabályolunk ordítva, pláne hajóvonták találkozása tilos. Megnyugtattuk őket, hogy vannak dolgok, amiket nem szeretnénk elfelejteni, kell a gyakorlat, még ha csak annyiban is merül ki, hogy bentről mondjuk előrefelé a szájon. A hajóvontákra nem mondtunk semmit.

A másik meg a megkülönböztető jelzés. Erre is gyerekkoromban szoktam rá. Galkovics szerint az angyalok szárnya, az is megkülönböztető jelzés, hogy szépen tessék előreengedni őket a forgalomban, oda kell érni időben, ahol elkél némi angyali rátüsszentés az emberi sorsokra. A Galkovics családra is akkor tüsszentett rá az angyal (a legenda szerint), mikor egy vallási jellegű családi közös eszmélkedés (így hívták ezt) után, kifelé jövet a Galkovics mindkét kezét az ég felé lóbálta, hogy oké, most már értem, miként mennek a dolgok körbe-körbe a világ bozótjában, tudom, miből lesz a kazánajtó. Később, már a kocsmában mesélte a Galkovics, hogy az angyalok, azok tulajdonképpen olyasféle szerzetek, mint nálunk a rendőrök, hasonló a funkció, vigyázzák a rendet. Operatíve. A kollégám persze felélénkült ettől, és a kocsiban elfogyasztott dupla kávé hatása alatt kérdezte gyorsan, hogy oké, operatív angyal, de akkor, és, hogy a stratégia… És itt vége szakadt a kíváncsiskodásának, megszólalt a rádiós kolléganő, hogy menni kell, melyik utca, melyik ház, elloptak egy gáztűzhelyt, a nyom még forró. Forró, akár egy glória.

Rezsi, vatta, tökgyalu

Nemrég történt, hogy beköltöztem ide a faluba. Ezt, hogy nemrég, csak ők szokták így (az idővel való túlzott foglalkozást), nekem teljesen mindegy, hogy tíz, vagy hétszáz év a nemrég, egyre megy. A főnökömnek az agyára ment már a falu. Széles mozdulatokkal mondta, utazz oda, nézz körül, ahol lehet, segíts, ha meg nem megy valami, hívj fel, és kitalálunk valamit, tudod a számom. Nos, ha azt nézzük, hogy pályakezdő vagyok, emberi léptékkel nem is rossz indítás, hogy a falu legnagyobb házában lakhatok, koszt, kvártély, ami kell, hétvégén élőzene, egyszerre beszélő közönség. Néznek szépen előre, mint a bárányfelhők. Plusz reggelente szép világoskék fényekben szikrázik a faluhatár.

Azt hallottam ezekről, szeretik szétfelé csinálni a dolgokat, ahelyett, hogy kohézióznának szépen, tartani össze, mint a vadlibák, de nem mindig megy ez nekik. Viszont mikor jönnek hétvégente, és mondják bele a légtérbe a szöveget, mindig elvigyordul bennem a lélek, hogy legalább ezt egyszerre csinálják. Olyan boldog vagyok ilyenkor, hogy madarat lehetne velem fogatni, bölömbikát, baglyot, bőinget, hétnegyvenhetest. Szeretem nézni őket, ahogy ülnek szépen a sorok között, ahogy nyikorgatják a padokat, tekerik a rózsafüzért, adják a gázt a belső szférákra, amikkel együtt kondul meg a mi világunk, és zeng együtt, marék szárazbab a lavórban.

Valahogy, amikor elkezdődik a zene, mindnek elváltozik az arca, engednek kicsit az arcizmon, még a ruhájuk is más, amiben eljönnek ide a szertartásra, hogy legyen „miután” kibeszélni másokat. Némelyik nagyon nem bír magával, legalábbis belül. A főnök határozottan nem kedvelte, ha belehallgattunk egynémely jóakaratú rossz lelkiismeretébe, de így, pályakezdőként állítólag sokat lehet titokban tanulni, ha nem azt a beszédet hallgatjuk, amit kifelé mondanak, hanem azt, amit befelé motyognak. Az is eszembe jutott már, hogy valahogy pórázra kellene kötni ezekben azt, ami összeugrálja őket belülről, bele a friss virágágyásokba, hugyozni le a falnak támasztott kapanyelet, nem is folytatom, megremeg a bal szárnyam, ha erre gondolok. A főnök nem szereti az ilyesmiket, ha így beleskelődünk ezekbe, de mostanában amúgy sem figyel ránk annyit, megbízik bennünk, most sok a dolga keleten.

A múltkor alig bírtam felhajtóerővel, hogy ne röhögjem ki, mikor azt ordította magában az egyik nőnemű, hogy a másik nőnemű milyen ruhát vett fel már megint. Máskor meg az a baja, ha ugyanaz a ruha van rajta két hétvégén. Próbáltam már megérteni, miért fontos egyeseknek az, ami külső, ami burkolat, legyen az egy ruha, vagy egy ideológia, iskolai képesítés, divatos eszme. Hogy miért nem a belső az, ami lényeges. De akárhányszor eltűnődtem ezen, mindig megzavart valami. Megzavart az a belső fegyelmezetlenség, ami ordít, cibál, rúgkapál bennük, miközben ülnek, és nézik a szobrokat. Tudom, hogy a gázszámla, az nem egy vödör tejszínhab, rendben, kiabáljanak, de ne itt. Aki idejön, és itt is a hétköznapok apró gáncsaira gondol, rezsi, Rezső (Galkovics), keserű lecsómaradék, ellopott csatornafedél, nos, az ilyennek a legkisebb az esélye, hogy szép, laza arcizommal menjen haza. Pláne arra gondoljon ebéd után, hogy oké, az élet alapvetően egy beázott cirkuszi sátor, de azért vannak percek, melyek édesek, mint a vatta.

Nekem már ez a hetezés, hétvégézés is furcsa volt először. A főnök azt mondta, így könnyebben be tudják osztani magukban a jellemet, illetve ki mennyire, így könnyebben mennek az évek, és nem csak úgy, hogy simán avarzás, jégvirág, tavaszi pástétom, kánikula-monokini. Tanultam a központi képzőben, hogy a főnök a saját képmására és hasonlatosságára tervezte meg itt ezeket, meg a többi otthon tévézőt. Sőt talán azokat is, akik a kocsmákban térddel rúgják a bárpult falát, mikor megfeszül bennük a vezérlőelv. Elnézve egyiketmásikat, elbizonytalanodom, hogy kellett-e tényleg ezekbe az ikes ige, muszáj volt-e muníció az ilyenekbe, de végül mindig arra gondolok, a főnök biztos tudja, mit csinál. Meg hát, amekkora ez a vállalkozás, elfér benne ez a néhány forgács, szellemi szellentés, genetikai geller.

Érdekes még, hogy sokan közülük miért jönnek, miért kezdenek el járni ide hétvégente. Szerintem akkor, mikor a szívük tele van már hamuval. Ezt nem én találtam ki, hanem a költő. A költőkről már sokat hallottam a tapasztalt kollégáktól (akikkel rendszeresen összejárunk), szerintük a költők azok, akik ismerik a nyelvünket, és néha ők írnak olyan stílben, ahogy mi gondolunk dolgokat. Akartam a főnököt is kérdezni erről, de aztán nem mertem, nem voltam biztos benne, hogy az ilyen apróságok érdeklik, miközben vezényli a világot, bolygókat balanszíroz, boldogan. Kimondom még egyszer, hallgasd csak: tele a szív hamuval. Láthatod (hallhatod), gyakran gondolnak itt hétvégente, mikor a szertartás zajlik (a főnököm nem szereti ezt így, szerinte a jég az, ami zajlik, meg a focimeccs), olyanokra, amikre egyébként nem szoktak otthon, vagy nem mernek annyira, vagy talán csak itt gyúl ki bennük a fény, amely megvilágítja a bennük lévő kékes ködöket. Az emberek legbelül, túl a vakbeleken és nyirokmirigy-gyulladásokon, artériákon és fülzúgáson, hányingeren és hiúsági kérdéseken, tehát egészen mélyen, a legalján valójában kék színűek. Kékek, mint a téli reggelek.

Minden magamfajtának nagy kedvence a gyereklélek. És ha van hétvégente néhány erre érdemes gyereklélek a tömegben, megmutatjuk magunkat nekik, úgy, hogy csak ők lássanak minket, ahogy ülünk az oltár előtti lépcsőn, vagy ahogy a plébánossal (óvatosan a háta mögül átpillantva) együtt olvassuk a szövegeket a nagy könyvből. Csak nekik, a kicsiknek mutatjuk magunkat úgy, ahogy valóban létezünk. Némelyik gyermek délutánja egészen eltér a szokásostól, miután felfedjük nekik önmagunk. A múltkor a legkisebb Galkovics szellemét próbáltam meg frissíteni egy ilyen jelenéssel, mivel kezdett már leülni a lélek abban a húszkilónyi székrekedésben, sápadási hajlamban, és véletlenül sem szeretném, hogy olyan válna belőle, ebből a köhögős kölyökmalterból, mint a szülei. Azok is járnak hétvégente, de a hallgatás közben nem azon jár a lelkük, amin kellene, hanem olyanokon, hogy hová tűnhetett a tökgyalu, vagy hogy ki találhatta azt ki, hogy tyúklúd (Cereopsis novaehollandiae). Pedig ugyanaz találta ki, aki őket is.

Infláció, hónaljszag, gőzkazán

Új év, új nyomor, régi váróterem a régi betegségekkel, a vécében ferdén ragasztott új kalendár, rá a tavalyi helyére. Fülledt fertőtlenítő- és köhögésszag. A néhány légköbméternyi tüsszentési inger, szipogási reflex, pocsolyás tekintet egyszerre mozdult a bejárati ajtó felé. Galkovics érkezett éppen, testében nátha, fejében versek, hátha így könnyebb viselni a kínokat. A verseket ő írta (először a gázszámla hátuljára, aztán tisztába) valami pályázatra. A verset megmutatta a doktornak is, mégiscsak egy felvilágosult ember lehet, aki egy nap ennyi kanalas orvosságot kiutal, ennyi köptetőt felír, ennyi ajtónyikorgatás után is ilyen szépen tudja mondani, hogy kérem a következőt. Galkovics sokat járt orvoshoz mostanában, hogy megkeresse a baja gyökerét, amitől, ahogy mondani szokta: nem kerek az IFA-felni. Az ilyeneket képletesen érti, a felesége meg abszolút nem. Gyakran mondja is, hogy te drága csibemalac, ha több eszed lenne, rájönnél, hogy talán a Mindenható is csak képletesen értette az igét, mikor ott tartott a mondásban: Galkovics-porta. És talán ezért van itt ez az év eleji egészségügyi botlás bennem, amihez valami egészen jelentős angyalflotta kellene, hogy aztán újra flottul menjen a vitalitás (vagy ahogy korábban nevezte Galkovics: vitalizmus). Hogy tudjam, jegyezzem meg: az élet nem mindig térerő, avarpálinka, szafaládészirup. Pláne, mert oké, ha úgy véli a Galkovics: a londoni skót ezred tulajdonosa Erzsébet királynő, de azért az alapvető összefüggések is fontosak.

Mégis kórház lett a vége. Nem a történetnek, megsúgjuk, a Galkovicsnak sem, csupán az eddig kitartó hosszú, kórházmentes, antihospitál évtizedeknek. Mert, ahogy a nap felkél, ahogy zöldell a fűknek tengere, ahogy nincs disznótor pálinka nélkül, és ahogy a lábszárba vágott kapa kedvezőtlenül befolyásolja a vörösvértest-süllyedést, ugyanolyan természetes, hogy az ember, még ha Galkovics is: megöregszik előbb-utóbb.

Galkovics ritkán került csak kórházba, dacára annak, hogy élete nem éppen steril viszonyok és keretek közt zajlik. Születését követően, amit háromnapos családi ünneplés követett, csak tizenéves korában került újra a közeli város kórházába, vagy ahogy Galkovics nevezte: ahol a vagdalthús konzervet készítik amputált végtagokból. Az öreg, illetve az akkor még fiatal Galkovics szent meggyőződése volt, hogy egy kórház nem csak az olyanokból áll, mint tolni betegen az infúziós állványt a folyosó feszes neonfényében. Nem csak az ügyeletes szobából kiúszó kávéillat, nem csak a kórtermek gyógyszer- és finoman érezhető betegségszaga, nem csak a beöntést követő lihegés, vagy a linóleum tompán tükrös ábrái a folyosókon, amiken, mint hívatlan vendég, végigcsúszik a halál nedves árnyéka, nem. Galkovics hajlamos volt az összeesküvés-elméletekre, noha ezt a kifejezést nem értette pontosan, úgy magyarázta el neki a családpszichológus, aki egyben a helyi állatorvos is. Egy igazán felvilágosult ember, ahogy Galkovicsék nevezték mindig, tehát olyasvalaki, aki tudja, mik működtetik az ösztönöket, miből lesz a kukoricadaráló, pláne miért indul el csengetésre a Galkovics, mikor hozza a postás a nyugdíjat.

Azzal jött ki tehát a szakember irodájából a folyosón várakozó Jolán lábai elé, hogy Jolánom, valami olyasmit jelent ez a kifejezés, összeesküvés-elmélet, amit mi kicsit félre raktunk magunkban, gellert kapott a szellemen. Valami olyasmit mondott a pszichológus, hogy hiszel valamiről valamit, és kiderül, hogy mégsem az, ami, csak máshogy néz ki, mint ami valójában. Hazafelé még néhányszor kimondták félhangosan, hogy összeesküvés-elmélet, hátha pontosabb lesz a megértés, de nem kerültek sokkal közelebb az igazsághoz. Abban megegyeztek, hogy ha az ilyen kifejezéseket színhez, formához, szaghoz tudnák kötni, könnyebben menne a memorizálás. Nyomban elhatározták, hogy eztán amit nem értenek a világegyetemben, ha lekonyul a felfogás, pláne kicsorbul a berögződés, valamihez kötni fogják a fentiek közül az értetlenség tárgyát. Ezeket már a kórház rendelőjében magyarázta Galkovics az őt értelemmel és derűvel szemlélő doktorembereknek. Hamar kiderült, hogy például az infláció című szót akkor értik meg maradéktalanul, ha közben valami langyosan savanyú hónaljszagra gondolnak. Amiből odahaza annyi volt, hogy a szomszédok szerint még a kertnek is hónaljszaga van. Hiába mondta a Galkovics, hogy ti is, ha ennyit dolgoznátok huszonnégy órában, mint a kertem, semmi másra nem gondolva, feszült inakkal és gyökérzettel, hogy alma-alma, málna-málna, ti is beleizzadnátok, hiába beretváljátok konyhakéssel a hónotok legalját, azt a sikamlós gombalúdbőrt.

Azt, hogy összeesküvés-elmélet, nyomban kötni akarták valamihez, mint ebet a sárkaparóhoz, ki ne vesszen az értelmezés, kellenek a fix pontok az életben. Ezt együttesen bólogatva hallgatták a Galkovicsot kezelő orvosok és ápolók. Büszkén mesélte, miközben rákötötték az ékágéra, hogy szerinte a házassága is ezzel kezdődött a fészerben, mikor igent mondott neki a Jolán kukoricafosztás közben: ezzel elméletben már összeesküdtek. Mielőtt beverte volna Galkovics a fejét a kinyitott ólajtóba, még magához húzta az elméleti feleségét, és lihegősen a fülébe mondta, hogy olyan lesz a mi házasságunk, mint egy tehervonat. Nem olyan súlyos, hanem nem ismer majd akadályokat, gurulnak majd a végzet tonnái, suhognak majd a kenetlen csapágyak, csúszik szépen a napfény a rozsdamarta matt felületeken, a falu megnyalja majd mind a két hónalját, ha rájuk gondolnak. Mindenki elégedett volt a történettel. Galkovics pláne, mikor rápillantott a vizsgálat eredményét mutató papírszalagra. Boldog, felhőtlen, foghíjas örömmel tárta szét karjait, úgy mondta ki a végkövetkeztetést, ami egyben tartja az univerzum magasabb rendű törvényeit, félig sikoltva ordította, hogy benne folyamatosan földrengés van, nézd, Jolánkám, milyen erők működnek közre abban, hogy reggelente beköphessek a mosatlan edények közé. Nézd, édesem, te lélekpumpa, te szarufogú tüdőshal (Ceratodidae) életem gőzölgő óceánjában, lásd a fordított véket, talán azt mutatják: végzet, csak fejjel lefelé, mint otthon a konyhaszekrény.

A pontosság kedvéért, a Galkovics azért került kórházba, mert odahaza tévedésből belekóstolt a befőttesüvegben tartott rovarirtóba, amely botlást a korára fogta, a benne elkopott évekre. A gyomormosást különös nyugalommal viselte, azt mondta, nem kis dolgok ezek, és hogy mindig is fogékony volt az új dolgokra, ettől csak több lesz az ember, még ha valójában pár literrel kevesebb is. Hangosan oktatta ki a gyomormosást végző doktort és nővért, tudva, hogy az iránta érzett szánalom a legjobb táptalaj a nagyobb kinyilatkoztatások, a jelentősebb összefüggések megértéséhez. Ezt gyerekkorában tapasztalta, mikor feleléskor olyan csöndben volt a tábla zöldje előtt, mint egy villanykályha. És az első pedagógusi fülhúzást követően – állva az osztály megvető pillantásait – mindig könnyebben jegyzett meg dolgokat. Például, hogy a tanítónő szájában a bal felső híd nem illeszkedik tökéletesen a sorvadt ínyhez. Ezt a fülhúzás során tapasztalta, mivel a tanítónő közben erősen vicsorított. Galkovics a vérvétel előtt vicsorított kissé, mivel nem volt hozzászokva, hogy fémeszközök kerülnek a testébe, mondta is a nővérnek, hogy ne ilyen kis ampullát, de legalább egy lábast hozzon a bő vérnek. Mert ha egyszer utat tör magának valami, ami a Galkovics belsejében van, akkor nincs bocsánat, nem léteznek határok, sem pedig deszkakerítés, ami a telket összetartja. Nézze meg, drága nővérke, ezt a férfialkart, duzzadnak az erek, mint a gőzkazán.

A vérkép rendben lett aztán, a gyomor péháértéke is realizálódott, ahogy mondotta Galkovics, az orvos hátba veregette kifelé menet, hogy Galkovics úr, vigyázzon magára, nem kell mindent meginni, ami folyékony, öregember nem rakéta, továbbá, jön még kutyára kutyavilág.