Karinthy Frigyes

Hasműtét

Kossuth Kiadó

Tartalom

Hasműtét

Arabella

Hasműtét

Az uzsorás

Világítás

Az olasz fagylaltos

Castilia hercege

Barabbás

Csendes beszélgetés Tamással

Szerencsekerék

Új Íliász

Új-Zéland

Párbaj a XXV. században

Az ember és a szék

Szalad a kalap

Akácfalevél

A nyakkendő

Tündérország

Három csokoládészivar

A szerelmes Nap

Cigánykerék

A szélhámos

Epilógus

Impresszum

Hasműtét

ARABELLA

I

Bevallom, nem vagyok barátja a modern, elemző lélektani módszereknek – türelmetlenséget érzek, amikor alkalmazni próbálják rám, nem mintha lelki életemet tökéletesen egészségesnek gondolnám. Erről szó sincs, de egészségesnek lenni és normálisnak lenni, szerény véleményem szerint, nem jelenti ugyanazt (lehetnek betegségek, amiket környezet és korszellem fejleszt ki, de olyan általánosan, hogy éppen a környezet és a korszellem szempontjából ez a betegség számít normának), s így, anélkül hogy tökéletesen ép lelkű és ép értelmű mivoltommal dicsekednék, nyugodtan merem állítani, hogy száz ember közül kilencvenkilenccel tökéletesen azonosítani tudom vágyaimat, igényeimet, ízlésemet, egész világfelfogásomat. Politikában, irodalomban, sportban és erkölcsben mindig az tetszett nekem, aminek sikere volt, ami tehát a közízlést fejezi ki – ha engem egy színházi premier kielégített, mérget lehetett venni rá, hogy az a darab százszor fog menni.

Mindezt nem azért vitatom, mintha mentegetni akarnám magam, hogy helyemben talán mások is azt tették volna, amit én tettem. Az emberi természet egyik legjellemzőbb tulajdonságának a tehetetlenséget tartom, s az erkölcsi ítéletek kilencvenkilenc százalékát, érzésem és tapasztalatom szerint, nem a rossz cselekedetek következményének felismerése diktálta, hanem a cselekvéstől való irtózás, vagy az elmulasztott cselekvés miatt nyugtalan lelkiismeret. Aki cselekszik, az mindig valami jót akar, akár magának, akár másnak – mindenképpen jelentősebb dolgot mivel, mint akár a legnagyobb gondolkodó: ezért olvassák többen a kalandorregényeket, mint a filozófusokat. Ahol ezt írom, az asztalon újságlap fekszik előttem – az egyik oldalon, apró betűkkel, rövid kis méltatás olvasható egy Nobel-díjas tudós korszakalkotó elméletéről –, a másik oldalon hasábos tudósítás, óriási címekkel, revolveres féltékenységi dráma főtárgyalásának tudósítása. Olvasó és közönség és bíró érdeklődésével és kíváncsiságával a revolver hőse felé fordul – ő már megtette, ő csinált valamit, ő már mondhat valamit arról, ami a legjobban izgat bennünket, amitől a legjobban félünk, amire leginkább vágyunk: ő már meg tudja mondani nekünk, hírt tud adni arról az országról, ami előtt Kant és Szókratész is, velünk, közönséges emberekkel együtt, helyben topogva áll, csak – hírt tud adni róla, hogy mi van odaát, a határmezsgyén, a cselekvésen túl, aminek minden teória és elmélkedés csak előkészítése.

Vagy utólagos magyarázata.

Nevetségesek az emberek az ő erkölcsi ítéleteikkel. Összetévesztik az érzést a belőle származó tényekkel, s amikor egy cselekedetet igazolt a siker (amikor az jött ki belőle, amire számított a cselekvő), a cselekedetet elnevezik helyes és jó cselekedetnek, s utólag felfedezik a logikus és céltudatos indítékot. Holott nyilvánvaló, hogy mindenről lehet erkölcsi ítéletet mondani, csak éppen arról nem, ami megtörtént. Ennek nagyon egyszerű magyarázata van. Gondolat és vágy és szándék megfordítható, átalakítható és behelyettesíthető dolgok – gondolhatok és akarhatok mást, mint amit gondolok és akarok –, történni azonban egyszerre csak egy dolog történhetik, ugyanott és ugyanakkor (a történések közegében, az Időben, ezt nevezhetnénk az idő áthatolhatatlansági törvényének), s így arra, hogy helyes és jó dolog volt-e, ami történt, valódi mértékem nincsen, miután nem áll rendelkezésemre, ellenpróba céljából, a bizonyítás: hogy mi lett volna, ha másként történik? Megölök, megszüntetek, átalakítok, létrehozok valamit vagy valakit, soha nem tudhatom meg, teljes bizonyossággal (s itt nem segítenek az analógiák, lévén minden történés, éppen az idő soha meg nem álló, vissza nem fordítható összetevőjénél fogva, önmagában egész, semmi más történéssel nem azonos, soha meg nem ismétlődő jelenség) se előzményeiből, se következményeiből, hogy jól tettem, vagy nem tettem jól, hiszen soha nem fogom megtudni, hogy abból, ami ahelyett történt volna, ami történt, énáltalam és nélkülem, nem jött volna ki valami rosszabb vagy jobb – hogy az esemény, amit megakadályoztam, vagy létre segítettem, nem vált volna további katasztrófák vagy további örömök forrásává.

Íme, minden etikai diszciplína relativitásának törvénye s egyben magyarázata a kétféle embertípusnak – az örökké habozó, cselekvésre képtelen többségnek s a néhány építő és romboló kéznek és szívnek. Az egyik képtelen csinálni valamit, mert folyton latolgatja a kétféle, soha gyakorlatban össze nem hasonlítható eshetőséget – a másik (s ő a szerényebb, bármily furcsán hangzik!) eleve lemond róla, hogy az események, amik a tettből következnek, utólag igazolják majd az ő eszét vagy erejét, vagy erkölcsét: megelégszik vele, hogy alkatrésze lehet az eleven, mozgalmas létnek, mely létrehozta, s további jelenségek és események forrásává méltatta lenni.

Magam, úgy sejtem – s amint fenti bölcselkedésből látható –, valahol a két típus közt lebegek.

Mind a kettőből van bennem valami, de Arabellával való megismerkedésem idejében, ma már nyilvánvaló, természetemnek inkább cselekvő és akaró jellege volt túlsúlyban: mondjuk így, az ösztönök és nem az érzelmek.

II

Mégpedig az úgynevezett „durva ösztönök” – legalább így szokták nevezni a fizikai tetszés eredetét, bár nem vagyok hajlandó belátni, miért volna egy ösztön durva, azért, mert általános.

Mindenesetre jellemző, hogy először a lábát láttam meg.

Jellemző, de nem különös.

A múlt század közepén valószínűleg az arcát néztem volna meg előbb, egyszerűen azért, mert abban az időben a hölgyek erre a testrészükre koncentrálták a férfiak figyelmét. De hiszen mondtam már, hogy ízlésem megfelel korom ízlésének.

– Csak folytassa, maestro – mondta a háziasszony, mikor egy pillanatra szórakozottan abbahagytam, hallván, hogy halkan és lábujjhegyen, újabb vendégek hajtották félre a „hangulatra” homályosított szoba függönyét. – Csak folytassa, majd aztán… Szervusz, Ernő. Ülj ide, Bella, és élvezz…

Nem folytattam ugyanott, egy másik tételbe kezdtem bele, lelkemben bocsánatot kérve Mendelssohn szellemétől, hogy inkább a hangszert produkálom, mint az ő remekművét. De a zongora csakugyan remek volt, és az egész hallgatóságban, azt hiszem, én magam élveztem legjobban „speciális technikámat”. Igaza volt annak az orosz kritikusnak, villant át rajtam, boszorkányos technika… és magam is, szinte elhűlve, bámultam kezeim táncát, a billentyűkön…

Hiába, mégiscsak technika.

Bár ki tudja…

És ekkor eszméltem rá, hogy néhány perce már nem is a kezeimet figyelem, hanem az új vendég két lábát, térdtől lefelé, a nagy, lila karszéken, ahová halkan leült. Többet nem is igen láthattam, homályban volt, s különben nem is emelhettem fel annyira a tekintetem.

Nem divatos lábak, kétségtelen, de azt látatlanban érezni lehet, hogy a szó legrégibb értelmében, tökéletesen szép nő végtagjai. A boka csak viszonylagosan karcsú, korántsem vézna, s a lábszár lant alakú két vonala, az áttetsző, indigószürke harisnyában, a lábfej szinte parancsolóan domború halmába lejtve át, egyiptomi amforákra emlékeztet. Vajon a vérnek minő titokzatos, mámorító italával töltve súlyosak ezek a palackok?

S ujjaim most már úgy siklottak tova a zongorán, hol röptében érintve, hol óvatosan simogatva, hol szenvedéllyel szorítva le, markolva meg a nyomásnak engedő s megint rugalmasan visszapattanó billentyűket, mintha finom vonalú bokát tapogatnék, játékosan és könnyedén, enyelgő művészettel, mintha csak tréfálnék, vigyázva, hogy el ne áruljam rendetlenül zakatolni kezdő szívem ravasz és mohó és nagyon is komoly szándékát: hogy meg ne álljak bokánál és billentyűnél – vágy és művészet összefolyt, s egy pillanatra úgy éreztem, nagyon is messze vagyok a hangszer belsejétől: most folytatni tudnám ezt a tételt billentyűkön túl, belenyúlva a zongorába, közvetlenül tagadva meg minden zongorák ősének s burkolt lényegének, a lyrának meztelen húrjait.

(Mellékesen jegyzem meg: mindig is tudtam, hogy a hegedű lett volna valódi hangszerem: véletlenül történt, hogy zongoravirtuóz lettem.)

Nos, mindegy – mindenesetre sikerem volt, ezúttal is, viharosan tapsoltak, s én szerénykedve, kissé szédülten néztem körül.

A lila karszék azonban üres volt, egy óvatlan pillanatban a Bellának nevezett hölgy kiosont a teremből – talán megsejtette, hogy… vagy lehet, hogy észre is vette illetlen pillantásomat.

Elrestelltem magam, s nem mertem megkérdezni a háziasszonyt, ki volt az.

III

Bár igazán, ha meggondolom, semmi okom erre a restelkedésre. Legyünk őszinték egymáshoz, felnőtt és érett férfiak, túl az első szerelmek ködös rejtelmein. Az első – nem mondom… ott valahogy az arc, a vonások, tekintet és kifejezés játsszák a döntő szerepet… azért vésődik belénk első szerelmünk képe olyan földöntúli, szinte testietlen emlék formájában… De később!

Ismerik a Galton-féle fotográfiai játékot? Húsz vagy harminc egyféle foglalkozású vagy hivatású férfi és nő egyformán beállított profilképét vetítjük össze, egymásra: elmosódott, úgynevezett psziché-kép jön ki így, amelyen erősebb és határozottabb vonalakkal domborodik ki az, ami az ilyenféle embereknél karakterisztikus – a többi szétfolyik, elvész. Nos, ha emlékeink közé vetünk egy ilyen pillantást s visszagondolunk a nőkre, akikkel dolgunk volt, vagy akikről ábrándoztunk: valljuk be, a Női Ideál lelki képe olyan mezítelen figurát mutat, melyen élesen és határozottan felismerhetők vállak, keblek, csípők és lábak – az arc azonban, a fej elmosódott, szürke folttá vált, eltűnt –, fejetlen nő világít lelkünk sötétkamrájának fenekén.

És elvégre is, azt úgyse hiszi el nekem senki, Bellának se állítottam soha, hogy ő volt az első szerelmem. Hogy én nem voltam az az ő életében, azt meg… de hagyjuk ezt! Az általam – távolról, minél távolabbról! – igen tisztelt és nagyra becsült díszköltő úr, a koszorús G. L., aki elsőnek bírta Arabella szívét, éppoly hűvös és udvarias tisztelője az én szerény művészetemnek – legalább nyilatkozataiból ez derül ki –, mint én az övének. A különbség kettőnk közt mindössze annyi, hogy én tudom, hogy nem értek a magas költészethez, ő azonban azt hiszi, hogy ért a muzsikához.

Ő azt hiszi. Arabellát viszont egyszerűen nem érdekelte a zene – állítom, hogy soha, egy percig se érdekelte, azelőtt se, nem csak most, amikor…

És állítom, hogy ezzel nem törődtem, sőt, eleinte ez a körülmény esett nekem a legjobban. Ezt nem kell bővebben bizonyítanom, minden speciális tulajdonsággal megáldott vagy megvert férfi irtózik a gondolattól, hogy ezen a tulajdonságán keresztül hódított légyen olyan asszonyt, aki neki férfi módra tetszik. A gazdag férfi szellemével, a zseniális férfi eleganciájával, a szép férfi lelki finomságával szeretne győzni. Engem is inkább izgatott, mint lehűtött, hogy Arabella nem zenebarát.

Az viszont nem tetszett, hogy ezt nem is tagadta túlságosan. Illetve!…

Egy héttel ezután ismerkedtünk meg.

Csehniczky mellett ült ezen az estélyen, bridzset játszottak, két úr, két hölgy. – Szabad kibicelni? – kérdeztem udvariasan. – Ülj ide mellém – mondta Csehniczky. Az egyik hölgyet ismertem, a másik gyorsan, de úgy tetszik, valami finoman gúnyos mosollyal odabiccentett, ahogy, áthajolva az asztalon, bemutatkoztam. Szép, kissé túlságosan kirajzolt arc, az a bizonyos „beépített” száj, ami nincs úgy ráfestve az arcra, mint a legtöbb nőnél (inkább szobrászi, mint festői hatás), magas homlok, ívelt szemöldök s még néhány kelléke a csinos nőnek – egyébként semmi különös, ha nem emlékeztetne inkább valamire, mint valakire, ami azonban nem akar eszembe jutni. Annyi bizonyos, hogy nyugtalanság fogott el, s ez a nyugtalanság fokozódott. Ugyan mi lehet az? Éreztem, hogy nincs rá mód elmenni, meg kell tudnom, ki ő, s ami a legfurcsább volt, ez a bizonytalanság nem csökkent, mikor a személyi adatok eszembe jutottak: D. Arabella, a gyáros özvegye, akinek nevét az illusztris íróval emlegették, évekig. Lopva próbáltam elkapni a tekintetét s néha, könnyedén mosolyogva, át is pillantott rám, de ez valahogy nem oldotta meg a rejtélyt – mintha álarcosbálon volnék, úgy kutattam szem és száj mögé, fölé és alá, türelmetlenül, mint aki rá akar jönni, mint akit félre akarnak vezetni.

S ekkor leejtette a krétát, s én szórakozottan utánakaptam, ama tudós professzor, Hatvani, tanítványának hebehurgya mozdulatával. S én is, mint az, csaknem felkiáltottam.

A lila karszék… s a két lant alakú lábszár…

Ő volt az, azonnal ráismertem.

A bridzsparti után még ülve maradt, s egy félóráig kettesben beszéltünk.

Ő hozta szóba múlt heti szereplésemet a társaságban. Elismeréssel, de minden elfogultság nélkül beszélt „Pán születése” című szimfóniámról, amit akkor mutattam be, abban az intim kis körben.

És ebből az alkalomból beszéltem Arabellával először és utoljára zenéről.

Persze, csak általánosságban, ahogy szoktam. Hogy mit jelent számomra a hangok világa, s mit gondolok és sejtek én az egész problematikus művészetről, hogy mire való tulajdonképpen, honnan származik, hová tart, hogy milyen távoli, távoli vonatkozásban van a valósággal s mégis, milyen mérhetetlenül valódibb és valóságosabb és úgyszólván megfoghatóbb és érzékibb minden fizikai érzéklésnél… persze, nem az összhangzat, ami semmi, hanem a melódia, ez a diadalmas ébredés ama külső fényre és diadalra és reggelre, ahol százmilliószor világosabb és logikusabb értelme és jelentősége és teremtő ereje van, ha egyszer ráeszmélünk majd, mint itt, ebben a valóságos világnak nevezett szétfolyó, nyirkos és homályos álomködben, a recsegő, zörgő szavaknak…

Mindezt igen választékosan és érdekesen fejtegettem, de nem emeltem fel a fejem, s ez volt az oka, hogy már a közepén abba nem hagytam, ahogy kellett volna. Előrehajtott fejjel suttogtam, s meg voltam győződve róla, hogy minden szavamat tökéletesen érti, felfogja és átéli, vagyis sokkal többet ért belőle, mint magam, aki nem is nagyon igyekeztem beleélni magam a dologba, számítván rá, hogy az ő idegeiben és képzeletében úgyis kitágul és képekkel és őskori emlékekkel telik majd meg, amit tőlem hall, mint mikor gyermekeknek mesél az ember. Nem is hihettem másképpen, hiszen csak mozdulatait figyeltem, s ezek a mozdulatok hibátlanul reagáltak. Szomjasan és mohón itta be szavaimat a térdek lágy hajtása, a karcsú derék megértően nyúlt ki s húzódott össze aszerint, hogy emeltem hangom vagy elernyesztettem – a keblek minden szóra rebbenve pihegtek, s a nyak és vállak vonala lüktetve adott igazat különös gondolataim minden szeszélyének.

S most, mikor elhallgattam, szerényen, mint valami bravúros végakkord után a pódiumon, várván a tapsot, egyszerre zuhant rám a dupla meglepetés.

Rövid szünet után megszólalt, kedvesen, egyszerűen és határozottan.

– Nagyon érdekes, ahogy ezt a dolgot látja, a zene értelméről – de én azt hiszem, nem így van.

Ugyanakkor teljes hosszában felállt s ahogy én is, gépiesen kiegyenesedtem, csaknem visszahulltam megint a székre, meghökkenésemben.

Arabella egy egész fejjel magasabb volt nálam.

IV

Nem tudom, hogy értessem meg a dolgot. Nem vagyok alacsony termetű, de magas se éppen, s előfordul, hogy egy nő magasabb nálam. De Arabella feje valahogy pontosan ott kezdődött, ahol az enyém, hajastól, véget ért.

Erre nem számítottam.

S valahogyan ez a kettőnk közt levő testi különbség mintha összefüggött volna e pillanatban a köztünk levő elvi vagy szemléleti, vagy gondolkodásbeli, vagy tudomisénmilyen különbséggel, aminek ugyanakkor adott kifejezést felállásával, mintegy hangsúlyozva ezt a különbséget.

Mintha azt mondta volna: pardon, lehet, hogy ott lent, a földszinten, így fest a dolog – de idefönt, az emeleten, másképpen néz ki a világ.

Persze, igyekeztem úgy viselkedni, mint ahogy bárki a helyemben viselkedett volna – úgy tenni, mintha a köztünk levő különbség olyan durva véletlen műve volna, s olyan jelentéktelen szerepet játszana kettőnk vonatkozásában, amit nem is érdemes észrevenni, s ami semmiképpen nem befolyásolhatja lelki vagy szellemi érintkezésünk természetét, vagy akár azt a lehetőséget, amit mint férfi és mint nő képviselünk egymás számára. Zsebre dugott kezekkel, hanyagul himbáltam magam a sarkaimon, s folytattam a beszélgetést, a nyakához és vállához intézve szavaim, hogy ne kelljen nevetségesen felemelni a tekintetem.

– Nem így van? – mondtam csodálkozva. – De hiszen elég óvatosan és körültekintéssel fejeztem ki magam, tág teret adva ellenvetéseknek… Hogy érti azt, hogy nem így van?

Vállat vont.

– Nem tudom. Nem valószínű.

– Kérem… – mosolyogtam kedvesen – hiszen ezek csak olyan fantáziák voltak… És ha úgy gondolja, hogy nincs igazam… nagyon érdekelne, akkor hát kegyed hogy látja a dolgot?

– Én? Én sehogy. Én sehogy se látom. Még nem is gondoltam rá, hogy lehet ez, és hogy mire való az egész.

– Akkor hát… bocsásson meg… miből gondolja, hogy én, aki valahogy mégiscsak látom… hogy én rosszul fogtam fel a dolgot?

– Abból gondolom, mert maga se vette komolyan, csak szerette volna, ha én komolyan veszem, és elhiszem magának.

Nevetnem kellett. Alapjában igaza volt, de bosszantott, hogy ilyen nyersen a szemembe mondja. Említettem már, hogy nem szeretem ezt a divatos lélekelemző módszert, ami csak arra jó, hogy módot adjon kellemetlen és indiszkrét lekicsinylésére azoknak a termékeny és ihletett – megengedem – hazugságoknak, amikből önérzetünk táplálkozik, kontár túlbuzgalmában kiönti fürdővel a gyereket, az önmagunkkal szemben való elfogultságnak azt az üdvös, kedvcsináló erejét, elengedhetetlen feltételét annak, hogy a külső világban jól kiismerjük magunkat.

Később Arabellával való viszonyom első felében ez a szokása már nem bántott külön – rájöttem, hogy az Illusztris Szerző hagyatéka volt ez a szokás, tőle tanulta a fölényeskedést és gúnyolódást.

Eleinte, a szerelem és rajongás napjaiban, azt reméltem, hogy majd lassan lehántom lelkéről ezeket a rétegeket, amiket, ha nem is nagyon viharos, mindenesetre kalandos életének más és más szakaszaiban más és más férfiak egyénisége edzett rá – lehántom, és megpróbálom a feltárt, lágyabb anyagot a magam képére formálni: abban az időben – s éppen szerelmem megrázó indulatában – kezdtem hinni valami olyasfélét, hogy ez az én képem Isten képére mintázott helyes és igaz formája, és normája a jó és igaz embernek, s így jogom van embertársaimat magamhoz hasonlókká tenni, terjeszteni a homlokomra sütött bélyeget.