Karinthy Frigyes

Nevető betegek

Kossuth Kiadó

Tartalom

Nevető betegek

Nevető betegek

A névjegy

A negyvenéves férfi

Aladár padisah háreme

Az életművész

Egy ember, aki mínusz

Hajdusek

Fogházigazgató

Végzet

Propaganda

Öreg bakter az égen

Ég a házunk

Bellit vagy a bűvös könyvek

Királykisasszony és varangyos béka

Sir Raleigh halála

A fotografált gondolat

Költő és detektív

Tibor

Skarlát

Nők a harcvonalban

Anyám

Robinson szigete

Búcsú a dinnyétől és az olvasótól

Impresszum

Nevető betegek

NEVETŐ BETEGEK

Utóbb derült ki, hogy reggeli tíz óra körül járhatott az idő, mikor a műtét után magamhoz tértem a narkózisból. Az álomtalan eszméletlenség végtelenjéből érkezve, sejtelmem sem volt, hol tart azóta az élet, amiből tökéletesen kikapcsolt a kloroform: nyafogva és nyűgösködve folytattam valami zavaros mondatot, amit számolás közben vágott ketté a hirtelen lecsapó sötétség, néhány órával előbb – hogy fogjon már hozzá a tanár úr, úgyse tudok aludni, egyre hevesebben dobog a szívem, valahol külön a szobában, vagy effélét.

Aztán világosodni kezdett, jött az ökrendezés, és keservesen vettem tudomásul, a homokzsákról, ami leszorította hasamat, hogy túl vagyok a műtéten, de vajon hogy sikerült? s túl vagyok-e a veszélyen is? és tanácstalanul igyekeztem meghatározni helyemet a térben és az időben. Jobbról és balról két ágy lecsüngő lepedője fehérlett, sütött a nap, s már hangokat is hallottam. Most néhány percnyi töprengés következett, ugyan mi lehet az asztalka, jobbról, leterítve, színes tárgyakkal szabályszerűen kirakva, középen feszülettel? Boldog isten, villant át rajtam a rémület, végem van, az utolsó kenetet készítették elő, de hiszen… s végre teljesen felébredtem.

Az asztalkán csakugyan kegyszerek voltak, de nem a számomra: a szomszéd ágyban termetes, barátságos arcú pap feküdt, az teríttetett magának, reggeli áldozásra. Másnapra már tudtam, hogy ez pontosan tíz órakor mindig bekövetkezik. A csendes és intim szertartást befejezve, elvitette az asztalt, s rögtön felém fordult. Szerencsét kívánt a jól sikerült műtéthez, biztosított róla, hogy ma értem is imádkozott, s ellátott tanáccsal, hogy viselkedjem az első órákban, hogy mozogjak, hogy vegyek lélegzetet, hogy a kellemetlen émelygés minél kevésbé fárasszon ki.

Hárman voltunk a kórteremben, a harmadik betegre már nem is emlékszem. A vizit s a tanár szerényen önérzetes szavai után – melyből kiderült, hogy komplikációtól nem kell tartania annak, akit ő személyesen operál – felderültem, s magam kezdtem barátkozni a tisztelendő úrral. Jó húsban levő, tömpe orrú, mosolygó szemű, nagyon kedves ember volt. Elmondta, hogy ő bizony, sajnos, több mint fél esztendeje nyomja itt az ágyat, valami makacs csontszú támadta meg, amihez sipoly járult, s a gyógyulás elég nehezen megy. Most már én kezdtem vigasztalni, a könnyebb büntetésre ítélt börtöntárs fölényével (nekem legfeljebb tizenkét napot kell feküdnöm), hozzáértésemmel is előhozakodtam, hogy ezek a sipolyok milyen jóindulatúak és a többi. Újabb ökrendezés vetett véget tudákos magyarázatomnak, mintegy figyelmeztetésül, hogy törődjek egyelőre tulajdon felvágott hasammal.

A rokoni látogatások közben csak egyszer figyeltem a tisztelendő úr ágya felé, oda kellett fordulnom, mert hangosan felnevetett. Ágyfejéhez támaszkodva, keszeg, kicsi, rókaképű emberke állt, mankóval a hóna alatt. Ritkás, szőke bajuszán, hunyori képén, sunyin somolygó, leszegett tekintetén rögtön megismerszett a politikus csizmadia, vagy másmilyen fifikus iparos. Csak az ádámcsutkája mozgásán látszott, ha nevet vagy haragszik, keskeny szája mindig egyformán ravaszul bújt meg hosszú, hegyes orra alatt.

A tisztelendő úr fuldokolt a nevetéstől, kezével kergette az embert.

– Menjen már! istentelen zsivány, mit nevettet folyton, menjen vissza… háhhá… a vackára… háhhá… az való beteg embernek, mint maga…

A rókaképű megmarkolta a mankót, és sunyi alázattal hátrált az ajtó felé.

– Jó, jó, tisztelendő uram… hiszen csak úgy mondtam… nem venném a lelkemre, ha megneheztelne rám, hogy én tudtam a dologról, mégse figyelmeztettem idejében… hát csak azért, hogy ne mondhassa…

– Háhhá… hagyja már abba… inkább gondoljon az üdvösségére… ne mászkáljon, mint az Orbán lelke… menjen má!…

A rókaképű vállat vont, mint aki sajnálja, nem tehet róla, ha nem veszik komolyan, ő minden felelősséget elhárít magáról – aztán elég fürgén kibicegett a szobából. A tisztelendő úr még percekig fújt és lihegett a nagy nevetéstől.

Ebéd után eszembe jutott, megkérdeztem, ki volt a délelőtti látogató. Kérdésemre csaknem megint rájött a nevetés a tisztelendő úrra.

– Vagy úgy, az a zsivány?… Hát nem mutatkozott be? pedig tud tisztességet, a betyár! A Fityó Gáborra tetszik gondolni – itt fekszik, a hármasban, mindig átjön hozzám, bolondozni. Pár hónappal ezelőtt, mikor még tudtam járni, én is megmeglátogattam… most csak ő jár át hozzám… Pedig még nálam is régebbi beteg… olyanféle baja van neki is, mint nekem… a betyárnak… de fürgébben bírja. Egyébként asztalosság a mestersége…

Ahogy fölragyogott az arca, mikor Fityó szóba került, ahogy enyelegve szidta a távollétében, csak úgy áradt belőle valami különleges, meleg szeretet, abból a fajtából, amelynek a megtért vagy veszélyben tántorgó bárány a legkedvesebb az egész nyájban, még a szentírás szerint is. Érezni lehetett, hogy rögtön védelmére kelne, ha valami rossz emberismerő, felbátorodva az ő szavain, rosszat mondana rá. Én is elhallgattam, bár most már kíváncsi voltam rá, mi az, amivel ilyen éktelen derültségre tudja hangolni a soha nem mosolygó, komolykodó, ravasz asztalos ezt a kedves, jóságos papot.

Hamar megtudtam ezt is.

Estefelé, viziteken és látogatásokon túl, mikor a szoba elcsendesedett, s a harmadik ágyban már szunyókálni kezdett a beteg, megint megjelent Fityó mester. Előbb csak az orrát dugta be, óvatosan, aztán mankóját markolászva bebicegett, rögtön betette maga mögött az ajtót.

– Nem alszik még, tisztelendő úr? – súgta erőltetett állihegéssel, mint aki sürgős és titkos dologban osont be.

Ahogy a tisztelendő úr megismerte őt a félhomályban, rögtön felélénkült. Piros lett az arca, s máris bugyborékolni kezdett torkából a nevetés.

– Mi az, vén bűnös? Már megint mászkál? Még este sincs nyugta? Mit akar már megint?

Fityó mester egész közel jött, és titokzatosan, fontoskodva hadarni kezdett.

– Hát üssön agyon, tisztelendő úr, de két perccel ezelőtt a saját fülemmel hallottam megint… Itt süllyedjek el, ha nem igaz, a két orvos, a tanár meg az adjunktus úr végigmentek a folyosón, azt hitték, nem hallom, és a tanár azt mondta…

– Háhhá… Háhhá… ne káromkodjék, akasztófáravaló… háhhá… ó, a selyma… hát mit mondott a tanár úr?

– Azt mondta, szóról szóra, így, ahogy mondom: „No, kedves Szigeti adjunktus úr, kampec már ennek a mi szegény papunknak is, a hatosból… nem hinném, hogy még két napig elhúzza… oda van egészen… ugye, megmondtam magának, hogy ő lesz az első a csontbajosok közül, aki elpatkol…”

A tisztelendő úr úgy nevetett, hogy meglepetésemen túl komolyan aggódni kezdtem, pirospozsgás arca elkékült, levegő után kapott, köhögött és krákogott, nagy testét csak úgy rázta a vidámság. Nehezen tért magához.

– Háhhá… jaj, az oldalam, na megálljon, lókötő… hát ezt mondta rólam a tanár úr?

Fityó mester szomorúan bólogatott.

– Ezt bizony, tisztelendő uram. Ugye mondtam magának, vegye végre komolyan a figyelmeztetésem.

– No, és – háhhá… no, és magáról nem mondott semmit?

– Énrólam? De bizony, ha már így eszembe juttatja, rólam is beszélt. Látja, adjunktus úr, aszongya az adjunktusnak, egészen másképpen áll a dolog ezzel a Fityó Gáborral. Ugyanaz a betegsége, csudadolog ez, mégis egyre jobban van, egyre erősödik – istenuccse, nem csudálkoznék, ha holnap elhajítaná a mankót, és kitáncolna a klinikáról.

– Nem hiszem én azt, Fityó Gábor. Én inkább olyasmit hallottam, hogy rosszul áll a maga szénája. Nagyon rosszul áll. A maga helyében már én inkább csak a lelkemre gondolnék, nehogy a sátán vigyen el, mikor rákerül a sor. Nagyon beteg maga, Fityó Gábor.

Fityó mester tanácstalanul vonogatta a vállát, körülnézett, és felém fordult.

– Hát tessék már nézni, nem hisz nekem – bocsánatot kérek, Fityó Gábor asztalosmester –, pedig a vak is látja, ki megy el előbb kettőnk közül. De hiába magyarázom hónapok óta, nem hiszi el. Tessék már megmondani, ahogy így megnéz kettőnket, tessék saccolni, melyikünk hal meg előbb? Ugye, hogy nem én?

S még hunyorgatott is felém, hogy neki adjak igazat.

Csodálkozva és zavartan nevettem ezen a furcsa enyelgésen, amiben mégsem volt semmi kellemetlen vagy kínos, olyan természetesen áradt a két ember kedélyéből. Jó félóráig mókáztak még, aztán Fityó mester fontoskodva kijelentette, hogy neki most már mennie kell, sejteni engedte, hogy valami gáláns és diszkrét ügy van a dolog mögött, a szőke ápolónőre célzott kacskaringósan, hogy nem tud szabadulni, folyton üldözi őt a szerelmével… ezen megint fuldokolni kezdett a tisztelendő úr, szidta irgalmatlanul az asztalost, azt ajánlotta neki, inkább a végrendeletét írná a sok bolondság helyett, amiket összebeszél. Mikor végre elment, a pap még sokáig mosolygott, láthatóan felüdülve.

Bár nyilvánvaló volt, hogy a tréfa egyiküknek se árt, kóválygó gondolataim közt nyugtalanság bujkált, a dolog lélektani hátterét illetően. Elvégre mégiscsak beteg az én kedves szobatársam, s ha mulattatja is a viccelődés, a halálra való célzás mégiscsak rosszulesik az embernek, akár komolyan, akár tréfásan történik – vajon nem valami mélységes szorongást leplez ez a túlzottan kitörő nevetés? Akármennyire tudják mindketten, hogy játék az egész, az öregúr szempontjából mégiscsak durva játék. El is határoztam, hogy valahogy figyelmeztetem az asztalost, hagyja abba, találjon ki valami egyebet, a tisztelendő úr végre mégis megunja a dolgot, talán már most is unja, csak nem akarja őt és önmagát elszomorítani.

Másnapra kiderült, hogy nyugtalanságom oka merő képzelődés volt. Tizenegy óra felé, mikor már kezdtem remélni, a tisztelendő úr érdekében, hogy Fityó mester látogatása elmarad, vagy délután jön csak, s nem a rendes, baljós programmal, jobb oldali szobatársam türelmetlenkedni kezdett, mint akinek hiányzik valami. Többször hívta az ápolónőt, mindenféle ürüggyel. Végre nyíltan kipakolt.

– Mi van azzal a Fityóval, hogy nem jön, csak nincsen rosszul? Nézzen csak be, lányom, a hármasba, ne mondja, hogy kerestem, csak nézze meg, ott van-e.

Tíz perc múlva megjelent Fityó mester, bicegve, mankóját markolászva, sunyi rókafejével. Szóval se említette, mintha tudomására jutott volna a reklamálás (pedig az ápolónő biztosan szólt neki), rögtön rákezdte a rendes mókát.

– Protekcióért jöttem volna, tisztelendő úr, ha nem volnék alkalmatlan…

– Miféle protekcióért, háhhá… mit eszelt ki már megint?…

– Hát csak arra gondoltam, hogy mivel a tisztelendő úr úgyis elkerül nemsokára oda, ahol… hogy is mondjam csak – nagyobb rangja lesz, mint itt, ezen a sárvilágon… hogy szólna egy jó szót szegény bűnös lelkem érdekében, hogy aszongya, még én úgyse értem meg a kegyelemre, adjanak még nekem húsz-harminc kis esztendő szolgálati időt, itt a megpróbáltatások völgyében – megbeszéltük a szőke ápolónővel, hogy tavaszra a Dunántúlra utazunk együtt…

– Háhhá… vén bűnös… még mit nem?… a Dunántúlra?… minek az magának?

És így ment ez aztán, mindennap, délelőtt és estefelé, tíz napon keresztül, amíg a klinikán voltam. Összebarátkozva a tisztelendő úrral, akiben a legjóságosabb, legtisztább lelket ismertem meg, a végén kiderült, hogy egyáltalán nem untatott már az egyhangúnak látszó témakör, ami ezt a két régi bajtársat összekötötte – néhány nap múlva már magam is izgatottan vártam, mit sütött ki Fityó mester a mi kedves papunk mulattatására. Egyébként azt is megtudtam, hogy a kórházban nem volt senki, a kedves nővérek közt se, aki megütközött volna a két ember játékának furcsa tónusán – megszokták és megszerették, mindenki tudott róla, a komoly orvos urak is mosolyogtak. Az ápolónő elmesélte, hogy hónapok óta megy így ez az ugratás, a vetélkedés, hogy melyikük éli túl a másikat, mindenki tud róla, s egy kismértékben részt is vesz benne.

Tíz nap múlva igazán meghatottan búcsúztam el a tisztelendő úrtól. Melegen szorította meg a kezem, megáldott, s egyáltalán nem látszott lehangoltnak, amiért neki maradnia kell.

A kötözésre bejárva, kétszer-háromszor még bementem hozzá. Vidám és derült volt, érdeklődött az állapotom iránt, s a magáéról is bizakodva beszélt.

Két év múlva, véletlenül tudtam meg a kórház egyik orvosától, hogy öt hónappal később egy nyári napon, közvetlenül a tízórai áldozás után, csendesen és derülten elszenderült. Mégis ő halt meg előbb, de – mondta az orvos – aki látta az asztalost keservesen zokogni a tisztelendő úr temetésén, soha többé nem jutna eszébe a legtávolabbról is feltenni róla, hogy örült, amiért neki lett igaza. Én nem láttam, de gondolkodás nélkül elhiszem, hogy nem örült, mert nekem is könnybe lábadt a szemem a régen porladó szívre gondolva, mikor így elkésve értesültem róla, hogy megszűnt dobogni és szeretni.

A NÉVJEGY

A vezérigazgató egy pillantást vet a névjegyre, felvonja szemöldökét, mosolyog.

– Kéretem.

A vattázott ajtó puhán libben, a szolga eltűnik benne, mint valami süllyesztőben, puhán és hangtalanul. Minden puha itt, ajtó, szőnyeg, karszék s még a szolga hangja is, amint az ajtó túlsó oldalán kiszól:

– Tessék parancsolni.

Kepes Lajos zavartan emelkedik fel, pedig készen van mondókájával, csakúgy, mint régen az iskolában, ahol hiába tudta a leckét, mindig meghökkent a felelésnél. Ez az egész hangtalan puhaság, aminek előkelő és álnok levegőjét a szolga kihozta magával, zavarba hozza és megfélemlíti. Költői tehetség birtokában okvetlenül észrevenné, mi az, ami nyugtalanítja, meg is fogalmazhatná a hasonlatot: ezzel a lágy és omló kényelemmel a nagyon erős fenevadak szokták körülvenni magukat, az oroszlán és tigris hever szívesen ennyi alomszőnyegen, mint ezek a félelmes iparfejedelmek – s még a komikus ellentétre is ráeszmélne, hiszen az acélművek királya az a báró Grüntz, aki odabent várja. De Kepes Lajos nem költő, szegény kishivatalnoka csak a vidéki villanyfejlesztő telepnek, méghozzá ott is felmondásban, hiszen éppen ezért… Így hát annyit állapít csak meg, hogy legjobb óvatosnak lenni, előadni, ha lehet, röviden és tömören alázatos ajánlkozását, egyébként, keveset beszélni, nehogy elárulja kényszerítő helyzetét… Ha lehet, nem is említi a villanyfejlesztőt és Custozzi igazgatóval való…

Nem is jut hozzá, ami azt illeti.

A báró feláll, elébe jön, nyújtja a kezét.

– Nagyon örülök, nagyon örülök… hogy személyesen… Jobb is így, jobb is így… személyesen minden könnyebben megy… és ez az ügy elég régóta húzódik… igaza volt, hogy elszánta magát… ketté kell vágni a gordiuszi csomót… tessék helyet foglalni, tessék helyet foglalni… cigaretta? szivar? cigaretta?

És már ül, és lenyomja Kepes Lajost is, aki még nem tért magához, ettől a váratlan fogadtatástól. Szerencsére a báró úgyse néz rá, szélesen gesztikulálva, a szemben álló tükörben önmagát figyeli.

– Hát kérem, hát kérem… nagyon örülök, kedves ee… kollégám… Nagyon helyes… Semmi értelme, hogy mi itt évekig levelezzünk… mármint kedves kollégám és az én igazgatóságom…

Kepes rémülten nyitja ki a száját, de a báró kedvesen félbeszakítja.

– De kedves kollégám… teljesen fölösleges, hogy fáradjon… ha már régebben lett volna szerencsém ismerni, a rövidséget szeretem, a rövidséget, ha ismerne… rövidség és alaposság… teljesen fölösleges, kedves kollégám… nem kell csodálkoznia ezen… ismerem az egész ügyet, többször elreferáltattam magamnak… és azt is tudom, hányadán vagyunk… hányadán vagyunk, ebben a pillanatban… kérem, nem szeretem a sok beszédet, nem szeretem… hát ön egy kicsit makacs, kedves kollégám, hehe… egy kicsit makacs ebben a dologban, azért hát izé… azért veszteglődik, wie sagt man, vesztegelik az ügy közel két esztendeje… nem tudunk ágra vergődni egymással… de most majd ezt a dolgot elintézzük, a nyélbe beleütjük…

Kepes érzi, hogy most szólni kellene, de képtelen kinyitni a száját. Azon tűnődik, mi történt vele: ép ésszel került bolondházba, vagy bolondházból szabadult ki, és most mindjárt rajtakapják és visszaviszik. Eszébe jut, amit az előszobában tervelt ki, hogy nem sokat magyaráz majd, akkor beszél, amikor kérdezik. Hát eddig még nem kérdezték.

S egyelőre nem is fest úgy a dolog, mintha hamarosan sor kerülne kérdezésre.

A vezérigazgató úr feláll, járkálni kezd, önmagának magyaráz.

– Tetszik látni, kedves kollégám… ugye, egészen más az, ha személyesen, zárt ajtók mögött, izé… tárgyal az izé… szemtől szembe, ember az emberrel… és nem beadvány és ajánlat és viszontajánlat és alku… ha előbb méltóztatott volna, mielőbb megmondhattam volna… Üzleti elvem az élőszó volt, élőbeszéd, kedves… nálam fordítva van, mint annál a… hogyhíják… költőnél… írás elrepül, szó megmarad… hehe… írás elrepül a papírkosárba vagy az akták közé, még rosszabb… de amit megmondtam, megmondtam, az úgy is lett mindig… Ez az egész vállalkozás… ezelőtt húsz esztendővel… tetszik látni… mi csak megbeszéltük a dolgot, az én atyámmal… az öreg mindig mondta nekem: fiam, semmi írás! semmi stempli és kontraktus és közjegyző! ahol csak lehet… no persze, más, ha valakivel külföldön kell tárgyalni… három szó – mennyiér? mennyit? mikor? aztán kezet rá –, szervusz! és nem mutogatni a betűt… minek az? Tetszik ismerni… wie sagt man… tetszik bizonyára szintén ismerni az olyan embereket… akik jönnek, mindjárt nyúlnak be a kabátzsebbe, minden szónál más papír… tessék okmány, méltóságos uram… tessék, hiteles aláírással, bizonyíthatom… tessék, ajánlólevél a minisztertől, saját kezével… tessék olvasni, bizonyítvány, a legjobb referenciák… kabátzseb, tele piszkos papírral, a vége, hogy akar valamit, ami nem jár neki… az ilyent mindig elkergetem, bele se nézek az írásba… tíz pengő, mehet, barátom, hehe… úgyis az a vége…

Most megáll előtte, kezét dörzsöli.

– Igazam van? Minél több papír, betű, Schrift – annál rosszabb Beschreibung nálam. Azért nem mozgott ez a dolog előre… Mindig csak felolvastak nekem erről a dologról… referáltak… És a tisztelt nevét csak papíron mindig… mindjárt mindenre azt mondtam, nem, oda se figyeltem, nem, nem lehet… Ugye, egy komisz, makacs embernek tetszett gondolni, hehe… csak tessék kimondani… A báró Grüntz egy szorító, egy Shylock… tetszett gondolni, kedves kollégám… várja, míg megdöglik a vállalat, aztán majd ingyen a hullát… a síron szép virágok nőnek, mondta az öreg… nahát!

Vígan hunyorgat.

– Na kérem – ugye más, ha így, ajtó mögött, szépen kibeszélgeti magát az ember? Akkor nincs Shylock és nincs prés… mert nincs írás… Most, ha én volnék a pénzügyminiszter… vagy a Bodánszky, a szénkartelltől… mindjárt csöngetni, kérem, referens úr… az aktákat… Á, nekem nem kell… Tudjuk mi azt ketten, miről van szó… Három szó: mennyiér? mennyit? mikor?

Kepes homloka elhidegedik, nem érzi a kezét az asztal alatt, a lábában különös bizsergés… Tompán sejt valamit, de az egész olyan valószínűtlen, nevetséges, mint valami ostoba kabaréjelenetben, amit soha nem tartott lehetségesnek, hogy a valóságban is… megtörténhetik… Most mégis szólni kellene, ha…

A vezérigazgató leül, oldalt, egy másik karszékre, közelebb húzza, egész bizalmasan, előredől, szinte az arcába mosolyog.

– Hát – mennyit kért érte, utoljára?

Kepes kicsit visszakapja a fejét… kétségbeesetten néz körül… Most kellene felugrani, menekülni, vagy valamit, akármit… de nincs későn? elkésett… mi az ördög ütött belé, hogy eddig nem szólt, hogy nem mondta meg… kérem, nevem Kepes Lajos… állás miatt… akármit elfogadnék… havi nyolcvan pengő, ha lehetne… átkozott ötlet, hogy nem szól, csak ha kérdezik! Most már késő… ki fogják rúgni, felpofozzák, letartóztatják…

És akkor, az asztal szélén, megpillantja a névjegyet.

A névjegyet, amit a szolga letett, tálcán a névjegyet…

És rajta elegáns betűkkel: Custozzi Marion, a rácpusztai villanytelep tulajdonos-vezérigazgatója…

Szent isten!

Egy pillanat alatt világosság az agyában!

Az igazgatója, a főnöke névjegyét küldte be, véletlenül, a magáé helyett! Ott volt a rekeszben… ahogy betette, mikor a színházjegyek miatt átadta a cégvezető úr, hogy intézze el…