LÁNG GYÖRGY

A PÉTER-TEMPLOM KARNAGYA

– Palestrina életregénye –

NORAN LIBRO
BUDAPEST, 2011

Tartalom

Ajánlás

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Utóhang

Impresszum

Mottó

Egy picinyke kis magban már benne

rejlik az egész hatalmas almafa –

amint Palestrina egyetlen ütemében

is az egész zeneművészet.

Ajánlás

Ajánlom e könyvemet feledhetetlen mesterem, Kodály Zoltán emlékének, aki bevezetett a vokál-kontrapunkt matematikus költészetébe, Palestrina művészetébe.

1588-ban a zeneköltő feltűnő keserűséggel panaszolta föl sérelmeit V. Sixtus pápához írt ajánlásában, a Lamentationum Hieremiae Propheteae (Jeremiás Próféta Siralmai) című kötetében:

„Sokat komponáltam és publikáltam életemben, ám műveim túlnyomó része mégis érintetlenül hever nálam otthon, mert kiadásukat lehetetlenné tette a szükség.”

Joggal ítélte hát úgy, hogy sokkal kedvezőbb, ha betársul neje jól jövedelmező polgári vállalkozásába, mert az sokkal inkább biztosítja alkotóművészi tevékenységét és művei kiadását, mint ha papként szolgál tovább a Vatikánban. S valóban. Az Istenben megboldogult Dormuli vagyona gazdag árukészlettel rendelkező szőrmeboltból és jól fölszerelt szűcsműhelyből állt. Palestrina társult bizonyos Annibale Gagliardi nevezetű kereskedővel, aki vállalta az üzlet vezetését, a bevételen pedig osztoztak: 1589-re már 1300 scudi haszontőkét gyűjtöttek, nagyobb földterületet vásároltak a város határában, és két házat is építettek rá.

A zeneköltő számítása bevált, 1581-től sokkal több művét sikerült kiadnia, mint addig. Életének utolsó tizennégy esztendejében összesen tizenhárom publikációja látott napvilágot, tehát jóval több, mint a megelőző harminc év alatt összesen.

Róma a nyolcvanas évekre zenei világközponttá fejlődött, s ez Palestrina munkásságának köszönhető elsősorban. Tehetséges zeneszerző-nemzedék nőtt fel az Örök Városban, Giovanni Maria Nanino, Annibale Stabile, Giovanni Andrea Dragoni, Giovanni Francesco Anerio… Az ő tanítványai mind.

Az Urbs két zenei társulata, a Vertuosa Compagnia dei Musici (Virtuóz Zenei Társaság) és a Congregazione di Santa Cecilia (Szent Cecília Hitbuzgalmi Egyesület) 1585-ben összeolvadt (ez lett a mai Accademia di Santa Cecilia őse) Confraternita` dei Musici di Roma címmel.

A zenetörténet szálainak összekuszálódásáról tanúskodik, hogy ugyanakkor, amikor kibontakozott a Palestrina-stílus a maga teljes pompájában, vagyis amikor csúcspontjára ért Róma zenei fénykora, egyszersmind túlhaladottá is vált, nem bírt tovább fejlődni. Új kezdeményezések születtek Velencében és Itália más zenei gócaiban is. Az operairodalom első lángelméje, Claudio Monteverdi 1587-ben adta közre első madrigál-könyvét; az egyházzene megújítója, Lodovico Viadana 1590-től kezdi megjelentetni műveit; Gesualdo di Venosa éppen Palestrina halálának évében lép a nyilvánosság elé madrigáljaival.

Palestrina műve hatalmas hagyomány utolsó láncszeme, összefoglalása a több évszázados egyházzenei örökségnek.

1585-ben hatalmas népünnepély zajlott a Szent Péter-székesegyház előtti főtéren. Monumentális márványobeliszket állítottak föl, csúcsára erősítették a szent kereszt egy darabját, s a pápai énekkar Palestrina egyik himnuszát adta elő, a szerző vezényletével: Vexilla Regis Prodeunt…

1592-ben tizennégy olasz zeneszerző motetta-gyűjteményt adott ki, a következő ajánlással: „A roppant hírnevű, a zeneművészetben legelöl járó korifeusnak, a tudós Giovanni Pierluigi da Palestrina úrnak.” A kötet értelmi szerzője és szerkesztője, Giovanni Asola a kötetet levél kíséretében küldte el Palestrinának, s ebben a tudás óceánjához hasonlítja a mestert, a többi zeneszerzőt pedig csak holmi kisebb folyónak minősíti, létük eltörpül a tenger fölséges nagysága mellett.

1594-ben hunyt el, február 2-án, rövid betegeskedés után. Munkabírását megőrizte utolsó pillanatáig. 1594 januárjában, napokkal halála előtt jelent meg saját kezűleg szerkesztett Hatodik Misekönyve.

A Szent Péter-bazilikában ravatalozták föl, koporsóján ez a felirat állt: MUSICAE PRINCEPS (A zene fejedelme).

Első fejezet

Én, Giovanni Pierluigi da Palestrina, esküszöm az egy élő Istenre s a szent Bibliára, hogy az igazat és csakis az igazat fogom vallani. Tanúságtételem pedig nem a törvény, nem a bírák színe előtt történik. Nem hangos szóval mondom el, és nem foglalom írásba sem. Nem. Hanem gondolatban adok számot önmagamnak életemről, tekintem végig egész e földi pályámat, veszem sorra lepergett éveimet őszintén és becsületesen. Ha nagyon magával ragad az emlékezés, néhány szót talán magam elé suttogok majd, csupasz, fogatlan ínyemmel, de olyan halkan, hogy egyedül én halljam csupán, vagy éppenséggel teljesen hangtalanul motyogom el, míg szét nem foszlik lélegzetemmel a levegőben.

Itt fekszem, egyedül, a nagyszobában. Régóta nyomom már a betegágyat. Hatvannyolc esztendős vagyok, és minden jel arra vall, hogy nem érem meg már a hatvankilencedik születésnapomat. Sorsomba belenyugodtam, áhítattal főt hajtok az Úristen végzése előtt, megbékélt lélekkel várom akarata beteljesedését, amikor majd búcsút veszek ettől az árnyékvilágtól.

Az ablak mellett hatalmas könyvespolc foglalja el a fal felét, vaskos paksaméták borítják sűrű sorokban. Csupa kotta, hangjegyek roppant tömkelege, nyomtatásban vagy kéziratban, legtöbbjük drága, díszes kötésben, csekélyebb részük csak hevenyészett nyalábokban… túlnyomórészt az én szerzeményeim. Tekintélyes gyűjtemény. Úgyszólván mind egyházi zenemű, kórusok sokasága, százával misék s egyéb templomi énekek – más műfaj igazán csak alig-alig akad köztük. Elegendő futó pillantást vetni erre a kottatárra, meggyőzően bizonyítja, mennyit dolgoztam életemben. Több mint harminc jókora kötet, igazán tetemes mennyiség olvasható már nyomtatásban is, de a kézirat még ennél is több, legalább harminchárom iratcsomó. Fél évszázad termése.

A nevemet jól ismerik immár, s nem csak Itália székesegyházaiban meg kolostoraiban, hanem távoli országok templomaiban is. Bármily szerényen kitérek is kartársaim dicséretei elől, azt nem háríthatom el, ha híre érkezik annak, hogy messzi külföldön is milyen nagy becsben tartják a munkásságomat. Híve vagyok ugyan az alázatnak, de arcátlanságnak tar-tom a képmutató álszerénységet, mert az hazugság és csaló mesterkedés! Ha zeném boldog áhítatot kelt az emberi lelkekben, ha közelebb viszi őket az isteni fenséghez, s ezért kifejezi örömüket, hálájukat, tudomásul kell vennem ezt az érzést, hisz ez ád erőt a további igyekezethez, ez tölt el igaz keresztényi ihlettel, hogy még művészibb alkotásokra törekedjek… Ami azt illeti, a szemforgató szenteskedésnél többre tartom még akár a pökhendi önteltséget és a szemtelen hencegést is, mert az legalább azt mutatja a maga nyers valóságában, amit a bensőjében hordoz a nagyképű fráter.

Én tehát nem szabadkozom, ha hivatott hozzáértők értékelik szerzeményeim művészi erényeit, és véleményüket hangoztatják az egyháztörténelem leghosszabb, szent zsinatának keretein belül is. Tudom, hol a helyem a muzsika világában, tisztában vagyok alkotásaim művészi értékével – mint ahogy jó kereskedőként is biztos minőségérzékkel nyúltam az ilyen vagy az olyan portékákhoz. Mert amikor életem sodra olyan körülmények közé vetett, hogy kalmárkodásra kellett adnom a fejem, nem átallottam kereskedni; úgy bizony, kufárkodtam, üzleteltem, mert csak akként tarthattam fenn szeretett családomat. Éppen olyan becsületesen és makulátlan tisztességgel jártam el a kereskedelemben is, mint a muzsikámban s életem bármely más ügyes-bajos dolgában, amint az kötelessége is a magamfajta jámbor, buzgón vallásos léleknek.

S miként a derék, köztiszteletnek örvendő kalmár, ki pontos leltárt készít, mielőtt végleg megszünteti boltját, azonképpen lajstromba szedem most életem eseményeit. A becsületes kereskedő gondosságával végzem el a zárszámadást, őszintén és alázatosan, hiszen ilyenkor a földi létből távozónak, akinek már igen rövidre szabatott a hátralevő ideje, úgy kell szembenéznie önmagával, akárha ott állna Isten ítélőszéke előtt.

Anyagi nehézségeim, megélhetési gondjaim két ízben adódtak életem folyamán. Először akkor, amikor két énekestársammal együtt kizártak a pápai énekkarból, és kitiltottak a Sixtus-kápolnából. Másodszor pedig húsz esztendővel utóbb, amikor elragadta a halál másodszülött fiamat, rajongva szeretett, tehetséges Angelómat. Elsőszülöttem, Rodolfo még előbb elhagyott bennünket…

Ettől a két időszaktól eltekintve nem sújtott a sors keservesen elviselhető vagyoni nehézségekkel. Fiatal koromban ugyan, pályám kezdetén, adódtak persze időszakok, amikor éppen nem vetett fel a pénz, mindazonáltal eltengődtem valahogyan az idő tájt is. Ahogy a nép egyszerű gyermekei mondják: Isten ellen való vétket követnék el, ha egyetlen panaszos szóra vetemedne ajkam… Azután pedig, amikor életem harmadik évtizedét kezdtem tapodni, jövedelmeim szépen gyarapodtak; s attól fogva bizonyos jólétben teltek napjaim, mindmostanáig. Igaz, mindig takarékoskodtunk – no, éppenséggel nem vertük fogunkhoz a garast, mindazonáltal józan beosztással éldegéltünk; szűkölködnünk nem kellett, a mindennapok apró örömeit nem tagadtuk meg magunktól, ám szorgosan gyűjtögettük az aranyakat meg az ezüstöket, mert rengeteg pénzt fölemésztett kompozícióim kinyomtatása, műveim kiadásáról viszont gondoskodnom kellett, hogy terjedjenek…

Az ajtó mellett ékes próbabábú áll, olyan, amilyet szabómesterek meg szűcsök szoktak használni a műhelyükben. Vastag rézdrótok fonata formádzik emberi törzsre, nyaktól derékig; feje, az nincs; nem láb tartja, hanem szépen fényezett, karvastagságú farúd, a farudat pedig csillogó, kerek fatalp. Tegnap még Eupizzi bíboros pompás bársonyköpönyege zöldellt a bábun, meleg rókaszőrmével bélelve, gallérján és az ujjak végén mesés, fehérlő hermelinprém-szegéllyel. Ugyanilyen hermelinszegélyes, fekete bársonysapkát is varrtak az egyházi főméltóság számára, szintén prémbélésűt, odakünn, a műhelyben. Megjött már a hideg, a tempo di nieve, a hó meg a fagy évada, amely úgy általában hét esztendő fordultával szokta meglátogatni a mi Rómánkat, ólomszínűre tompítva ibolyakék égboltját. Hát most ezt a jó meleg fejfedőt fogja viselni őeminenciája; kénytelen félretenni a hiúságának sokkalta kedvesebb bíborszínű kardinálisi kalpagot, inkább lemond a rangjelző pompáról, semhogy meghűtse túlontúl érzékeny, jobbadán már kopasz kobakját.

Odakünn a nagy műhelyben s a térre tekintő, fényes üzletben serény munka folyik most is, mint mindig. Szóváltás, feleselés, vidám csacsogás, mindenféle gyors utasítás nesze hallatszik be hozzám, távolságtól, függönyöktől halkra szűrten, a bőrvágó kések ütemes csattogása a fenőkövön, szegezés gyönge kis pattogó zaja, kiskalapácsok szapora kopogása, amint körülverik szögekkel és fölfeszítik deszkalapokra a frissiben kicserzett állatbőröket. Szőrmék fanyar szaga, nyersbőr szaga, vegyszerek, savak nehéz, szúrós szaga szüremkedik be időről időre ide, a betegágyamhoz is, váltakozóan sűrű hullámokban lebeg körülöttem, és némelykor cudarul facsarja az orromat. Meg is köhögtet hébe-hóba.

Hitvesem, az én drága Virginiám ügyködik odakünn, igencsak szorgalmasan és nagy hozzáértéssel. Róma első szűcsüzlete és műhelye az övé; mivel feleségem a Vatikán szállítója, a bolt a „pápai szűcsüzlet” hivatalos címet viseli, és biztos jövedelmet hajt. Virginia bevételeinek köszönhetem, hogy tizenhárom esztendős boldog házaséletünk időszakában szabadon az alkotóművészetnek szentelhettem minden erőmet, és kétszer annyi szerzeményemet nyomtathattam ki, mint az előző harminchárom év alatt, amelyet első asszonyom oldalán éltem le. Akadt segítsége is az én kedves Virginiámnak, kitűnő társunk, ser Annibale Gugliardi személyében, aki szakértelmével, szorgalmával és kereskedelmi rátermettségével szemlátomást föllendíti a mindinkább virágzó szőrmeüzletet.

Az én szeretett Virginiám gyakran bejön hozzám, gondomat viseli, letörli homlokom verítékét, fölpaskolja befülledt ágyneműmet, a sötét pincéből hűtött, hideg mandulatejet hozat föl, megitat vele, párnám alá nyúl, és ülő helyzetbe támaszt, hogy könnyebben felhörpinthessem a folyadékot. Saját kezűleg kever nekem limonádét, bőven csurgat bele mézet, és nem sajnálja belőle a citromot sem, csak hogy fölüdüljek és erőre kapjak. Ő kanalazza szájamba, pontosan kiszámított adagokban, azokat a gyógyító főzeteket, amelyeket kiváló orvosaim rendeltek számomra: az egyik a vénséges vén Federigo Donato, aki kirurgus, azaz sebész, a másik meg Realdo Colombo, a tudós felcser. Mindkettő arról nevezetes, hogy háziorvosként ápolta az isteni szobrászt, festőt, építészt és költőt, a nagy Michelangelo Buonarroti mestert, akit nemcsak vesekövei és ízületi fájdalmai gyötörtek, hanem igencsak fölgyülemlett évei is, hiszen csaknem megérte kilencvenedik születésnapját, amikor végül is megtért őseihez minden élők örök útján.

Donato doktor mérhetetlen sok tapasztalatra tett szert hosszú pályafutása során, tüstént tudja, mi a teendő, ha elpanaszlom, milyen kínos új tüneteket észlelek rozoga porhüvelyemben. Donato bölcs nyugalommal csillapítja fájdalmaimat a jól bevált gyógymódok szerint, Colombo felcser viszont merészebben alkalmaz újszerűbb eljárásokat. A minap is éles kis lancettájával megnyitotta bal karom vénáját, félpohárnyit lecsapolt öreg, sötét véremből, majd együtt figyelte dottore Donatóval, miként könnyebbülök meg a beavatkozás után. Ő indítványozta Donato doktornak, hogy köpölyözzenek meg, s ez megtörtént két ízben is, mégpedig igencsak szokatlan módon. Úgy intézte ugyanis, hogy a csúf nadályférgeket, a fekete piócákat az orrnyílásomba bocsátotta kémcsövéből, s azok aztán ki is szívták homlokomból a rossz vért, és ezért jólesően csökkent állandó, görcsös főfájásom.

Tökéletes feleség, eszményi betegápoló az én donna Virginiám. Tizenhat évvel fiatalabb nálam, és jó erőnek örvend, hála a fennvaló jó Istennek! Egyik régi szolgálónk segítségével naponta lemosdat tetőtől-talpig; nedves kendővel ledörgöli még a lábamat is. Másnaponként friss hálóinget húz rám, harmadnaponként váltja az ágyneműmet, s az üzletvezetés, háztartás tenger sok gondja közepette minden áldott nap hússzor is szakít arra időt, hogy istápoljon engem. Ő gyámolít, ő etet: azt a feladatot nem engedné át másnak a világért sem. Saját fehér kezével kanalazza szájamba a jó illatú, erősítő, olajsárga húslevest, a finom, puha, fehér csirkehúst, a pörcös vajjal ízesített búzadarát… Ő maga ügyel arra, hogy ne legyen abban a kásában rághatatlan s emészthetetlen héj, törekcsomó, mert ő maga főzi, kavargatja mindig!… Jóságos szívével és szépséges lelkével gondoskodik arról, hogy meglegyen mindenem, ami az ilyen messzi útra készülőnek kell még, s amit a magamfajta magához tud venni utolsó napjaiban. Nem győzöm Isten áldását kérni reá, és imádkozom érte, mint ahogy ő is váltig könyörög az éghez az én érdekemben, naponta négyszer is térdre borul ott, a másik sarokban, a házi térdeplőzsámolyon, a falon függő nagy feszület alatt.

Igen, Virginia asszony, a néhai nemes és dúsgazdag Dormuli szűcsmester özvegye, igazi feleségem, életemnek valóban a fele, tisztelem és nagyon szeretem őt. Azt is nagyra becsülöm nemes lelkületében, hogy jól tudja, életemben ő a második asszony. Az első hitvesemmel harminchárom gyönyörű esztendőt éltünk le együtt – boldogságunkat csak két nagyobbik fiam halála dúlta szét –, az én Lucreziám jelentett számomra mindent a földön! Aztán tizennégy esztendeje őt is elragadta tőlem a halál!… Amikor egy esztendő múltán oltár elé vezettem Virginiát, az oly érzékeny lelkű, okos teremtés igen jól tudta, hogy milyen mélységes, szűnhetetlen szerelemmel szeretem még mindig első feleségemet, a túlvilágra távozott Lucreziát. És Virginia így is elfogadott és hűségesen szeretett engem, hálával adózott gyöngédségemért, és őszinte odaadással kapcsolta életét az életemhez és művészi pályafutásomhoz.

A szemközti falon balra, zömök de nagy gyomrú, ajtós szekrény terpeszkedik, háromszárnyas; barnán csillog a januári délután fukar világosságában. Mellette ódon sublót látható, négy fiókkal. Amellett meg sarokra állítva, nagy, rézpántos láda. Ezeket is mind telis-tele zsúfoltam kottákkal meg könyvekkel: grammatikai könyvek és külföldi kiadványok torlódnak bennük nagy számban, latin, német, francia, sőt még ánglius nyelvűek is. Megannyi vallásos, tudományos és történelmi mű; a költészet is tekintélyes helyet kapott az alacsony szekrényben, a sublótban meg a ládában: Dante, Petrarca, Angelo Poliziano, a latin Horatius, sőt, még nemes veretű fordításban ott lapulnak a nagy görög hősköltemények, Homérosz remekművei is.

Sokat nézek, innen, fektemből, annak a vaskos szekrénynek a tetejére, unos-untalan odatéved a tekintetem és odaszálldosnak gondolataim. Hosszú fűzfavesszőkből félig-meddig összeeszkábált, de be nem fejezett, hatalmas kalitka áll ott, a nagy, fonott tolóajtónak is hagyott helyett a mester a vesszők szárai közt. A „mester” nem más, mint a műhelyből az egyik huncut kisinas, a virgonc, eleven kedélyű Giacomo: ő készíti óhajomra azt a kalitkát.

Hogy minek nekem az a kalitka?

Nagyon szeretnék egy csókát!…

E maradék kis hátralevő időmre szeretnék itt magam mellett tudni egy pajkos, élénken ugrabugráló és mulatságosan csárogó madárkát, hogy földerítse gondolataimat és a maga bohókás módján megossza velem a magányomat. Mert azért többnyire mégis csak egyedül fekszem itt, a négy fal közt, hiába néz be hozzám oly gyakorta a feleségem, valamelyik menyem, a derék ser Annibale Gugliardi, vagy valaki más a házam népe közül. Gondolnak rám, igen, aggódva törődnek velem, de hiába, még sincs érkezésük ahhoz, hogy órákat töltsenek a betegágyam mellett.

Mindkét menyem igen szeretni való, bájos teremtés, naphosszat foglalatoskodik a háztartásban: sütnek, főznek, mosnak, takarítanak. Rengeteg munkájuk van, hiszen csak szűcslegény tucatnyi dolgozik a forgalmas „pápai szőrmeüzletben”! És hol van még a többi cseléd, hol vannak a szolgák, hol vannak a kisinasok, hol vannak az unokáim? Menyeim és szolgálóim kondérszámra főzik számukra a szárított tésztát, a főzeléket, sütik a húsokat, a halakat, a tojásos lepényeket – akár egy szakasznyi zsoldos katonának. És nem sajnálják tőlük a bort sem. Aki dolgozik – méghozzá olyan derekasan, mint ezek itt mind valahányan –, annak ennie is kell ám!

Legnagyobb fiúunokám már templomi énekes és viceorgonista Bolognában, az utána következő kamasz pedig bentlakó növendék a Basilica Liberiana énekiskolájában, a schola cantorumban. Őket annyira elfoglalják tanulmányaik, hogy nincs idejük meglátogatni engem, a kisebb unokáimat meg azért nem bocsátják be hozzám, mert éktelen lármát csapnak a jó torkú apróságok. A két menyem attól tart, hogy terhemre lennének a lóti-futi kölykök, ők maguk túlontúl sokat vesződnek az eleven kis ördögfiókákkal.

Én pedig csak azért vágyom annyira egy csókamadárra, hogy állandóan egy kis élőlény mocorogjon körülöttem…

Hogy honnan támadt ez a furcsa ötletem?

Még mielőtt megtámadott a betegség, és ágynak döntött a csüggesztő gyöngeség, gyakran látogattam át kedves szomszédomnak, a jeles kékfestőnek a házába, aki régi tagja a kelmefestők nemes cégének. A végből jártam hozzá, mert legény fiai igen jó muzsikusok és templomi énekesek, valamint kiválóan értenek a hangjegymásoláshoz is. Nekem mindig sok leíratni való szerzeményem akadt, s a két muzikális fiú, amellett, hogy igen gondosan, megbízhatóan és szépen dolgozott, nem is kért sokat a másolásért. Igaz, hogy én is biztos jövedelemforrást jelentettem nekik, mert állandóan elláttam őket munkával.

Nos hát, a kékfestőéknek van egy csókájuk, s én igen-igen megkedveltem azt a kis fekete, tollas jószágot. Nem győztem gyönyörködni benne, milyen okos, milyen tanulékony, kedves és bohókás! Magam is élveztem, milyen sok örömet szerez a kékfestőéknek. Fűzfavesszőkből font, jókora kalitka a rezidenciája, s az náluk is a szekrény tetején áll, de az ajtaja nyitva, a család kedvence keveset tanyázik odabenn, szabadon röpköd vagy peckesen jár-kel föl s alá a nagy lakásban. Nem száll el. Egyszer kimerészkedett ugyan a vadrózsával befuttatott verandáról a ház elé, ott azonban szerfölött megrémült az utcai forgalom zajától, jókora kört írt le ijedtében, majd gyorsan visszarepült a házba, és félősen megbújt a kalitkájában.

Oda menekül s megül az egyik keresztpálcán, valahányszor idegen látogató tér be a gazdáihoz, olyan vendég, akit még nem ismer – az ilyenekkel igencsak bizalmatlan eleinte. Mivel azonban rendkívül eszes és kitűnő megfigyelő, rövidesen megbarátkozik azzal, akit eléggé rokonszenvesnek talál. Azzal aztán csakhamar bizalmaskodó lesz, sőt szemtelen és tolakodó is. Másrészt meg hűséges, ragaszkodó, akár a kutya…

Huss-huss, könnyed szárnycsapásokkal vállára röpül a családtagoknak, a jó barátoknak. Csattog-csetteg és cseveg a maga mulatságos módján. Sikerült megtanítaniuk néhány emberi szóra is, kezdetlegesen és hibásan ugyan, de roppant mókásan locsog-fecseg.

– Pappa!… Pappa-pappa-pappa!… – rikoltja tisztán és nagy hangon, mindenki világosan értheti: – Kása-kása-kása!…

Vagyis hát pontosabban: dara. Merthogy igen szereti a durvára őrölt búzadarát. Röptében elkapja a levegőben a legyet, a szúnyogot. Villámgyors, biztos vadász. Egyébként eszik mindent. A gyermekek karjára, csuklójára rebben, és tépi-csipkedi ki kezükből a süteményt, a kenyeret, a gyümölcsöt. Az asztalra pimaszkodik étkezéskor, és a tányérokból csipegeti a húst, a tésztát, a főzeléket. Elkergetni nem lehet. Ha jobbról elhessegetik, visszalibben balról. Jókedvében hangosakat rikkant, és megdöbbentően jól utánozza az éles kutyaugatást. Megtanulta. Jóízűen beleiszik a boros kupákba. Nem viszolyogtató, mert igen tiszta kis állat. Folyvást feni, dörzsöli tollazatához a csőrét. Fürdik is. Aztán pedig gondosan rendezgeti, tisztogatja a tollait: valósággal fésülködik.

A legkacagtatóbb akkor, amikor kicsit becsiccsent, és lefarolva, jószerint a farktollain csücsülve, gyors szárnyrebbenésekkel körültáncolja a boros kupát. Ha sikerül fölborítania, belehasal az asztal lapján szétömlő borba, és vígan hempereg az illatos italban – a bor gőzétől persze még jobban becsíp a kis fekete korhely.

Lopkod. Elcsen minden apróságot, nemcsak csillogó, fényes tárgyakat, hanem mindenfélét. S aztán elrejti prédáját valahová, párna vagy takaró alá, és szépen rá is igazgatja a terítő csücskét vagy a csipkeszegélyt. Még napok múltán is jól emlékszik rá, hová dugta a szem mogyorót, a szilvát, a gyűszűt vagy a darabka hegyi krétát. Előveszi. Csipkedi, marja, dobálja, játszik vele. A család állandó éber rettegésben lesi, mikor kel lába kiskésnek, ollónak, szögnek, tűnek vagy más efféle veszélyes, szúrós szerszámnak, amivel kárt tehet magában a kis megrögzött tolvaj. Hiszen, ha elvágja a csőrét, vége!

Nem csak vállra és fejre röpül föl, hanem rászáll a fekvő emberre is. Vágja, csapkodja hegyes csőrével, ahol csak éri. Ez nem harag vagy mérgelődés. Ez játék, incselkedés. Ügyesen kioldozza elöl a pruszlik keresztkötésének a zsinórját. Örömest cibál bármit, ami lóg vagy fityeg, boldogan ráncigál, húzogat mindent, és eközben csupa játszi jókedv, csupa móka, huncutság. Az asszonyok ruhájáról legszívesebben szálaként kicsipkedné a hímzett mintákat, hogy zsákmányként őrizze a színes díszeket valamilyen rejtekhelyen.

Érti a szót, a hívást, a dorgálást, a kedveskedő beszédet. De mindennél kedvesebb és szívmelengetőbb az, amikor megtelepszik az ember vállán, és parányi csőrmozgatásokkal csiklandozza, pattogtatja a fülcimpát. Hej, de sok ilyen kis csóka-csőr-csókot kaptam én is, amikor még átjártam a szomszédba, hónom alatt a lemásolandó kottákkal, amikor még vitt a lábam…

Nem is tudom elmondani, milyen nagyon szeretnék egy csókafiókát! Ott tanyázna szép fonott kalitkájában, gyakran meglátogatna fektemben, idelibbenne a fejem fölé, letelepedne a párnám csipkefodraira, pattogtatná szaporán csókapuszijait a fülem cimpájára, beletorkoskodna a mandulatejembe, ellopkodna minden apróságot, amit csillog vagy nem csillog, csárogna, röpdösne szerte körülöttem, lefoglalná minden pillanatomat, tovahessentené magányomat, földerítené elhagyatott óráimat, elszórakoztatna mókás piszmogásaival…

Utolsó vágyam az életben egy fiatal kis csóka – de már aligha teljesülhet ez az utolsó kívánságom. Nem lesz időm kivárni…

Pedig szeretteim mindent elkövetnek, hogy kerítsenek nekem egyet, csókafióka után keres-kutat, érdeklődik egész családom, minden ismerősöm, barátom, még az a sok legény meg inas is odakünn a műhelyben… Hiába. Hetedhét határon sem akad Róma környékén olyan erdő vagy liget, ahol fészket verne a csókamadár. Hű üzlettársunk, messer Annibale Gugliardi, eladó csóka után tudakozódik, bármilyen messze utazzék is északnak vagy délnek, megmozgat fűt-fát, de sajna, minded-dig nem járt eredménnyel. Szinte azt kell hinnem, hogy a fekete csóka ugyanúgy ritkaság számba megy Itália szerte, mint a fehér holló. Gugliardi barátom lelkére kötötte vándor vásárosoknak úgyszintén – hiszen azok elszekereznek még az Alpok vadon rengetegeibe is –, hogy tegyenek szert valahol a tölgyesek lombjai közt egy csókafiókára, ő bizony nem sajnálná érte a pénzt, akár két vagy három ezüst is ütné a markukat… S lám, még ilyen kecsegtető jutalom reményében sem sikerült fogni egyetlen pállott csőrű csókafiókát sem…

Harmadik fiam, aki még megmaradt nekem, Igino is váltig ígérte, hogy hoz nekem egyet. Ő most harminchét éves, messzi földeket beutazik mint kereskedő. Ki tudja, hátha ő mégiscsak szerencsével jár amott fönn, a Monte Morello völgyei közt, vagy még északabbra odafönn, Lombardiában. Igino nem lett muzsikus, ő nem örökölt éntőlem semmiféle zenei tehetséget – két elhalt idősebb fiam annál inkább, jeles művészekként hunytak el, nyugodjanak békében, szegények –, ezért aztán Igino a kereskedelmet választotta foglalkozásul. Jó kalmár, ügyes és becsületes, kufárkodik mindennel, nem válogat a portékákban, nem kíméli magát, vállalja a legfáradságosabb feladatokat is. Vesz és elad oltatlan meszet, amoda fönn az erdőségekben égetett faszenet, több kocsirakományra valót is egyszerre, gyűjteti a fenyvesekben a friss, zöld tobozokat, kifőzeti belőlük az aranysárga colophoniumot, ami aztán kellő munkálatok után érékes árucikké változik át, hegedűgyantává. Csapoltat gyantát Igino fiam fenyőtörzsekből is: keresett matéria ez a műasztalosoknak, a hangszerépítőknek, lakkozáshoz, fényezéshez, no meg aztán vásárolják szívesörömest a piktorok úgyszintén, festőlakkot készítenek belőle fatábláikhoz. Üzletel az én Igino fiam továbbá keleti fűszerekkel, valamint amott fönn, távoli északon, külországi szőrmékkel, ezeket negyedáron kínálja a mi szűcsboltunknak, Virginiám meg Gugliardi azonban nem fogadják el túlontúl kuláns ajánlatát, hanem ráerőszakolják a tisztes vételárat. Aranyunk ugyanis van bőven, hála a Teremtő véghetetlen kegyének, annál sokkalta becsesebb számunkra a rokoni szeretet.

Igino fiam egyébiránt nem valami szép arcvonású. Ő a legkevésbé jóképű három fiúgyermekem közül. A két szeme kissé túl közel ül, koponyája enyhén körte formájú, ám okosság, kedvesség és derült kedély sugárzik pillantásából, látszik rajta, hogy csupa lélek, csupa szív. Bálványozásig szeret engem meg a mostohaanyját, mona Virginiát is. Amilyen talpraesett kalmár, megszerezne nekem bármiféle árucikket – arról a fránya csókáról azonban megfeledkezik minden bizonnyal, amin jómagam nem is csodálkozom. A mai világban nem könnyű a kereskedő dolga, nehéz a megélhetés – hogyan is jutna eszébe rengeteg gondja közepette, hogy holmi csókafiókával bíbelődjék?… Meg aztán nem felelőtlen az én Iginóm. Csak felületes. Nem lelkiismeretlen, csak hanyag némiképp. No meg feledékeny. Az üzleti hasznon kívül minden más hamar kiszáll a fejéből.

S ezt egyáltalán nem veszem rossz néven a derék fiútól. Tudom, fölvásárol épületfát, rönkfát, gerendát, deszkát, minden effélét. Alacsony, tömör fakorongok forognak a vaskos kerékagyon, a vastag tengelyekre pallókat erősítenek, azokra emelik föl roppant erőlködéssel a súlyos faanyagot, majd körülkötözik karvastagságú kötelekkel. Azt is tudom, hogy Fiesole, Volterra, Siena, Settignano környékén, az egész dimbes-dombos arezzói vidéken megveszi a kifejtett és frissiben kiégetett gipszet: ugyancsak jó hasznot hozó árucikk ez. Hanem csak ponyvával födött, ekhós szekereken szabad ám fuvarozni, mert ha egyszer eső veri, tüstént vége, odavész a száz meg száz arany. Ugyanez a baj fenyegeti az oltatlan meszet is. A faszén, az más, abban nem tesz kárt, ha megázik. Mivel azonban jócskán nagyobb súlyt nyom, ha vízzel szívja meg magát, az erkölcsös, jámbor kereskedőnek olcsóbban kell megszámítania az árát, mint a száraz faszénnek…

No mármost, hogyan is bajlódhatna az én kedves Igino fiam, tömérdek hosszú kalmárútja során holmi kis csókával? Hiszen sokszor öreg éjszakák téli fagya is ott találja őt a bakon, a ponyva alatt, vagy az épületfakötegek tetején! Nem ritkán éjfelet is kondít a városháza toronyórája, amikor végre ágyba dőlhet a rideg fogadói szobában, s alig szürkül még az ég alja, máris újra talpon van – ó, jaj, talán még hajnali imádkozásra sincs mindig érkezése! –, s még csak pirkad, de ő már lovakat etet-itat és befog a szekérbe… Hát ugyan mit is kezdene ilyenkor afféle parányi kis szárnyas jószággal, amelynek a farán még a tojáshéj? Fonott kasban szorongassa talán, a két gémberedő, fagy csípte keze közt? Úgy rázassa talán a madárfiókát a pitymallattól éjnek évadjáig tartó, döcögős kocsizásain? Meg aztán etetnie is kellene azt az apróságot, a megrágott ételt a szájából kellene odajuttatni a parányi csőrébe… Itatnia is kellene, vékony nádszálon vagy vastagabb szalmaszálon a csőrébe csöppenteni a vizet… Hogyan is bírná a szorgos, de nagyon is elfoglalt Igino többhetes téli, őszi vagy tavaszi utazásain ajnározni, pátyolgatni azt a csöpp tollas állatot?…

Eh, dehogyis vehetem én komolyan, dehogyis számíthatok arra, hogy csakugyan kerít nekem egyet, és hazahozza azt a törékeny kis életet… Sőt, mindinkább attól félek, hogy most már ővele, egyetlen megmaradt fiammal, az én kedves Iginómmal sem találkozom többé idelenn, a földön… Tél derekán járunk, kemény, nyirkos, ködös télnek a derekán. 1594. január havának utolsó napját írjuk, ő meg csak hosszú hónapok múltán kerül haza, aligha tér meg barkaszentelő Húsvét előtt!… Hol leszek én már akkor?…

Érzem, amint napról napra fogyatkozik életerőm, mindinkább hanyatlik testi állapotom… Tegnapelőtt beállított hozzám a Basilica Liberiana prépostja, akihez én hosszú esztendők óta járok hétről hétre, hogy megszabadítsam vétkeimtől a lelkiismeretemet. Most is buzgón meggyóntam, áldoztam, és a prépost úr föladta rám az utolsó kenetet is.

– Per istam sanctam unctionem… – sóhajtotta a szent életű férfiú, s láttam az arcán, milyen szomorú, amiért őneki kell gondoskodnia arról, hogy ne vágjak neki készületlenül az utolsó nagy útnak. Az Írás azt mondja: „Térj meg egy órával a halálod előtt.” Ám az emberfia sohasem tudhatja, melyik lesz halála órája. Ezért ajánlatos, hogy a halandó szálljon magába a hétnek minden napján, a napnak minden órájában, és térjen meg az ő Urához, Istenéhez. Ehhez tartom magam, és eszerint éltem mindig is.

A hosszú, tágas műhelyből napjában többször is belopakodik hozzám lábujjhegyen Giacomo, a legkisebb inas. Nesztelenül résnyire nyitja az ajtót, és bedugja fehér bőrsapkás buksiját. Koromfekete dróthaja elüszkösödött szalmaboglya gyanánt meredezik szerte a kajla fejfedő alól. Arcocskája vidáman piroslik patyolatfehér bőrköténye fölött. Kíváncsian bekukucskál, nagy barna szeme engem kémlel, amint mozdulatlanul fekszem az ágyban. Tudom, mit les rajtam. Úgy olvasok abban a csillogó gyermeki szempárban, mint a nagy Gradualéban, a miseénekeket tartalmazó szent könyvben. Azt nézi, hogy lélegzem-e még. Emelkedik-e a mellkasom? Nem szállt-e már el belőlem a lélek?…

Ilyenkor megmelegszik a szívem tája a kedves kölyök láttán, megköszörülöm a torkom, s némi színt erőltetve a hangomra, odaszólok neki, könnyed kedélyességgel:

– Ciao, figliuolo mio! Che c´e` di nuovo?… Szervusz, fiacskám! Mi újság?…

– Niente, messere Giovanni, niente! – feleli Giacomo élénken. – Troppo seccante `e quest´inverno! Uffa, che tempo umido, nebbioso!… Semmi különös, Giovanni mester!… Szerfölött kellemetlen idén a tél! Brrr, micsoda nyirkos, ködös idő!…

– Fa freddo, davvero… Hideg van, csakugyan…

– Ne tegyek még fát a kandallóra, maestrone?

– Vess rá néhány hasábot, kisfiam… – biztatom a gyereket, mert valóban fázom, borzongok még a dupla gyapjútakaró alatt is.

Jókora fadarabokat helyez az eleven parázsra; pattog, szikrázik, fölpislákol a nyílt tűz, a lángnyelvek rőt világosságot lobognak szanaszét a szobában; a meleg azonban, sajnos, nem érződik még egyelőre, mert igencsak nagy szobában fekszem, beillenék teremnek is.

– Köszönöm, fiacskám – mondom, és hálásan intek neki.

– Szívesen – feleli a fiú, és rosszul palástolt szorongással kérdi: – Egyébiránt hogy érzi magát, messere?

– Megjárja, Giacomo… Ahogy az Úr kegyelme elrendelte…

– Nincs kicsit könnyebben?…

– Nem is tudom, gyermekem…

– Javára válik a pihenés?

– Minden este egyre korábban és egyre könnyebben alszom el, reggel pedig később és nehezebben ébredek – válaszolom talányosan. Az igazság az, hogy hiába nyúlnak mind hosszabbra éjszakáim, reggelenként mégis úgy érzem, erőm fogytán lézengek csupán. No de hát miért riogassam panaszaimmal ezt a szegény, jóindulatú kisfiút?

– Nem kíván valamit, maestro? Ne szóljak donna Virginiának?

– Nem kérek semmit, édes fiam. Hisz oly figyelmesen gondoztok, hogy különbül már nem is lehet… Ámbár azért egy kis friss vizet szívesen meginnék…

– Tejet, maestro! Mandulatejet! Vagy limonádét…

– Nem, kisfiam… Friss vizet szeretnék. Menj, és te hozzál nekem…

Nagy dérrel-dúrral trappol ki az udvarra; hallom a kút kerekének dallamos nyikorgását. Dehogy kell nekem víz… Dehogy van ihatnékom… Csak tudom, hogy örömet szerzek neki, ha kedvemre tehet valamit. Iszom hát néhány kortyot az ezüstpohárból.

Mennyire szeret engem ez a Giacomo fiú! Talán jobban is, mint bárki más a házam népe közül. Calabriai a kislegény, sötét bőrű, mint valami mór, félárva. Talán apjára emlékeztetem. Én pedig minden kedvességén, ragaszkodásán és sok jó tulajdonságán felül talán azért kedvelem különösképpen, mert fölidézi bennem azokat a régi, boldog éveket, amikor élt még mind a három fiam, és ilyesféle serdülőforma kamaszokként nyüzsögtek körülöttem, időnként dobhártyarepesztő lármát csaptak szép hangjukkal, és mindig éreztették szeretetüket.

Olykor, ha elszunyókálok, arra ébredek, hogy valaki megcsókolja a kezemet… És amikor fölpillantok, meglátom Giacomót, amint itt térdel az ágyam mellett, és fonnyadt, ráncos, hideg kezemre borul… Amikor látja, hogy fölébredtem, fölugrik, és kifut a szobából, de én még így is észreveszem, amint szeméből kicsurran a könny. Értem én, hogy miért cselekszik így. Azt próbálgatja a kislegény, hogy fölneszelek-e még egyáltalán az emberi érintésre… Mert úgy sejti ő is, hogy közeleg az idő, amikor már nem támaszt életre az sem…

A kis bikfic azonban akkor is lépten-nyomon kezet csókolt, amikor még nem betegeskedtem, nem feküdtem ágyban, hanem rendszeresen dolgozni jártam, naponta… Jól emlékszem egy esetre, bár több mint egy esztendeje történt, amikor kora délután hazaértem ékes, fekete bársonytaláromban az énekkari próbáról, az „én templomomból” – hitemre, a világ legelső és legszentebb székesegyházából. Amikor az üzleten és a műhelyen keresztül bejöttem rangos-módos otthonunkba, szokásom szerint már az ajtóban hangos dicsértessékkel köszöntem, és erélyesen intettem a legényeknek és inasoknak, hogy maradjanak a helyükön, az én tiszteletemre ne ugráljanak föl ültükből. Nem tiszteletre áhítozom én, hanem szeretetre…

Amikor elhaladtam a kis Giacomo mellett, láttam, hogy piciny vakondprémeket öltöget össze, szaporán és szemkápráztató ügyességgel villogtatva a hajlított szűcstűt. Persze, a fonákjuk felől varrta össze a vakondirhákat: szép barna-piros színben derengett a belsejük, amilyen árnyalatúra cserezték és puhították a cserszömörce nevezetű növény nedvével. A kisinas föltűnő ügyességgel végezte kényes munkáját: azért kényes művelet ez, mert a szurokfeketén csillogó, értékes prémen kívülről nem látszódhat egyetlen fia öltés sem.

Giacomo előtt, az óriási munkaasztalon szabászminta feküdt, méghozzá mellebélés jó erős pergamenből kivágott szabászmintája, persze csak fél mellre való, a gombolásig; pontosan kerekre kivágva a hónaljrész is, annak rendje és módja szerint. Giacomo nagyon belemerült a tevékenységébe, olyannyira elmélyedt, hogy önkéntelenül énekelt öltögetés közben, csukott szájjal zümmögve az orrán át. Ő maga nyilván nem találta különösnek, hogy dudorászik – annál inkább fölfigyeltem rá jómagam.

Aligha létezik az én fülem számára kedvesebb, mennyeibb gyönyörűség, mint a szép tisztán csengő emberi énekhang – legkivált pedig az ártatlan, fiatal fiúk angyali szopránja. S ezúttal annál boldogabban tágult a mellem, mert a hibátlanul intonált dallamban nyomban fölismertem egyik gregorián szólamunkat. Szent és bölcs szövege mellett azért is hallgattam olyan gyönyörködő füllel és szívvel, mert abban a megkapóan meleg lyd hangnemben íródott, amelyben már az ókorban is énekeltek a görögök, s a motivika, a fő frázis az f–g–a hangokon mozgott.

Megálltam Giacomo mellett, és mosolyogva kérdeztem:

– Mit énekelsz, édes fiam?

– Nem tudom… – felelte a gyerek, kicsit zavarodottan, és barna arca egészen sötétre pirult.

– Nono, gyermekem… – mondtam, megfogtam a vállát, és visszanyomtam az alacsony, háromlábú szűcszsámolyra. – Maradj csak ülve. Hogyhogy nem tudod, mi ez? Hogyne tudnád, amikor énekeled…

– Már úgy értem, messere, hogy tudom, valami szent dal-lam ez, egyházi ének… Vagy a templomban hallottam, vagy talán inkább akkor, amikor a maestro próbálta odabenn, a zeneszobában, énekesekkel… És hát, sajnos, fogalmam sincs, mi a szövege…

– No, akkor én most ideírom neked ennek a szép gregorián dallamnak a textusát! – vágtam rá örömmel és büszkén, hogy ilyen jó hallású a kisinasunk. Játékosan összeborzoltam boglyas, fekete haját, majd elővettem drága, lágyezüst íróónomat, s oda, a kikerekített hónaljú szabásmintára ráírtam legszebb, nyomtatott betűimmel:

IN ILLO TEMPORE

DIXIT IESUS CHRISTUS:

VOS ESTIS SAL TERRAE…

Teljesen dísztelen, sima bársonykalpagomat már beléptemkor markomban tartottam, s a magam különösképpen lágy, nem nagyon erős, de a levegő hullámain messzire lebegő tenorhangomon el is énekeltem Giacomónak az egészet.

Tüstént fölállt az egész műhely, fedetlen fővel, mindegyik legény és inas a szívéhez szorította fehér bőrsityakját a fehér bőrköténye fölött, és Giacomo csengő szopránján, könnyes szemmel énekelte velem a szent dal.

– Üljetek le, kedves testvéreim… – mondtam megilletődötten –, s tegyétek föl a sapkátokat, hiszen nem templomban vagyunk, nem istentiszteleten veszünk részt, hanem csak a példaképpen énekeltem a derék Giacomo fiú kedvéért…

– Csakhogy én még mindig nem értem, maestro, mit jelentenek ezek a gyönyörű szavak… – jegyezte meg a kölyök, s így szóltak néhányan a legények közül is: – Mi sem értjük, messere…

– Nos, akkor hát ideírom nektek olaszul is! – jelentettem ki, és megint az asztal fölé hajoltam, hogy odarajzoljam legszebb betűimmel a latin textus után:

ABBAN AZ IDŐBEN

MONDÁ JÉZUS KRISZTUS:

TI VAGYTOK A FÖLDNEK SÓJA…

Koppant drága iróónom a lábam mellett – jó téglapadló, nyári hőségben bőségesen locsoljuk vízzel, hogy jó hűvös maradjon –, mert Giacomo elkapta és megcsókolta a jobb kezemet. Bal kezemet meg aranyos Virginiám fogta meg, s ő illette ajkával. Nem vontam el a kezem, bár nincs bennem fikarcnyi dölyf sem. Úgy ítélem, s minden bizonnyal igen helyesen: a tiszteletnek és szeretetnek eme jelei a Megváltónak küldetnek, hálából a szép énekért és az örökkévalóságra szóló tanításért. Mert nagy tanítás ez, meghatja még a pogány lelkét is, ha van benne jóság.

– Kedves férjem-uram, arra kérlek, magyarázd el a textus értelmét a legényeinknek meg az inasainknak, hiszen nem hétköznapi beszéd ez… – szólalt meg ekkor az én Virginiám.

– Szívesen szolgálok igemagyarázattal – válaszoltam azonnal –, mert gyönyörű és lélekemelő szöveg ez, csakúgy, mint a Szentírás bármely más szava. Figyeljetek hát, kedves testvéreim: akiknek fülük van, hallják, akiknek értelem adatott, értsék… Az ember fia csakugyan olyan, mint a só ebben a mi e földi életünkben. Mert mi a só a kenyérben, az ételben? Ízesítő, amely élvezhetővé varázsolja minden falat eledelünket. Só nélkül el nem lehet sem ember, sem állat, nincs olyan élőlény, amely létezhetne só híján, még a jószág is igényli a marhasót, kecskesót… Ám még ennél is mélyebb értelmű ez a textus, miszerint az ember a földnek sója. Mert a só teszi tartóssá a húst, a halat, a sajtot. Mielőtt kiszárítják a napon a hússzeleteket vagy a baccalát, a tőkehalat, olyan dúsan pácolják sóban, hogy az csak úgy szikrázik a felületén. S mielőtt fölfüstölik a halat, a sajtot, hogy ehetővé tegyék hosszú időkre, sóban tartják azt is heteken keresztül, míg át nem járja a jó íz, amely maradandóvá változtatja azt, ami romlékony. Legyetek hát ti is a földnek sója. Adjátok meg az életnek a jó ízét, zamatát, pácoljátok tartóssá az erkölcsöt, miként a só, hogy bomlásnak ne induljon…

– Milyen szépen beszél, maestro! Mint valami pap, mint valami prédikátor!… – mondta megilletődött hangon az egyik legény.

– Fején találtad a szöget, barátom – feleltem. – Én bizony már tizenhárom esztendeje félig-meddig be is léptem a papi rendbe… Kérelmeztem fölvételemet az egyház kötelékébe, s azt meg is adta az Úr 1580. évében Őszentsége, XIII. Gergely…

Mély csönd és álmélkodás fogadta szavaimat, az egész műhely csodálkozó tekintettel várta, hogy mi lesz a folytatás. Meghajoltam előttük, és a fejem búbjára mutatva, így szóltam:

– Nézzétek, már föl is vettem a tonzúrát, le is borotválták a hajamat odafönn, éppen fölszentelésem előtt álltam, amikor másként döntött a Sors, megmaradtam karnagynak és zeneszerzőnek, és oltár elé vezettem az én Virginiámat…

Úgy éreztem, ennyi elég is, nem fűztem tovább a szót, hanem besiettem a műhely mögötti lakásunkba. Virginia lesegítette rólam bársonytaláromat, fogasra akasztotta a kalpagomat is, majd hozta a házi köpenyemet meg puha posztópapucsomat. Emlékszem, fanyar, égett szag szüremlett be a konyhából; megnéztem, mi készül odakünn. Két menyem javában ügyeskedett a nagy tűzhely lobogó lángnyelvei körül: két jókora kecskebordát, vagyis a jószág teljes jobb és bal oldalát forgatták vasnyárson a nyílt tűzhely fölött. Az állat combjai hatalmas tepsiben sercegtek, egyéb finom ételek fazekakban meg lábasokban sültek-főttek. Ennyi dolgos embernek, ennyi egészséges bendőnek bőségesen kijár a jóféle étel és ital. A piruló húsdarabokon csillogva fénylett az olívaolaj; s ez is meg a kiolvadó zsír és faggyú is vastag csöppekben hullott az eleven tűzbe, vetett lobbot sziszegő, kékes sziporkák közepette, amint a fiatalasszonyok lendületesen forgatták a nyársat. A zsarátnokon füstölgő-párálló zsiradék árasztotta szerte egész otthonunkban ezt a kényes orromnak egyáltalán nem kellemes szagot.

Most, amikor visszagondolok a sisteregve sülő kecskehúsra, szinte újfent érzem a vastag, émelyítő szagát; csömör fog el, gyönge rosszullét, undor környékezi a gyomrom. Szólnom kellene, jó hangosan, hogy hozzanak be citromos vizet – méz nélkül! –, de nem akarom zaklatni őket, úgyis eleget vesződnek velem, túl sokat szorgoskodnak körülöttem. Úgy érzem, kelleténél több időt és erőt szentelnek ápolásomnak.

Ejnye, milyen szeszélyesen csaponganak a gondolataim! Afféle bogaras vénember módjára emlékezek erre-arra és amarra, amint épp eszembe jut! Hiszen úgy határoztam: módszeresen, őszintén, minden szépítő szándék nélkül még egyszer, utoljára végigtekintek életemen, vallok önmagamnak, akárha saját gyóntatóm lennék.

Hát most összeszedem a gondolataimat, hogy kellő fegyelmezettséggel vegyem sorra életem főbb állomásait. Visszahatolok a múltba, olyan messzire, ameddig csak emlékezetem és szerzett tudásom elér. Fölidézem kisgyermekkoromat, ódon kis szülővárosomat. Igyekszem sort keríteni mindenre, ami fontosnak tetszik, mindent elkövetek, hogy ne vétsem el az időrendet. Hiszen szellemileg éppen olyan friss vagyok, mint fiatalkoromban, memóriám töretlen és világos, csak halandó porhüvelyem készül arra, hogy távozzon e siralomvölgyéből…

– Accidenti, Giacomo! Perbacco, tu ragazzino pigretto!… Ejnye, Giacomo, te kis lustaság!… Mikor csinálod meg már azt a kalitkát?!… Váltig hajtogatod, hogy mire az a csóka meglesz, elkészül a tanyája is… Igen ám, de te még fiatal vagy, a te életedből kifutja még ezer ilyen kalitka is… No de az enyémből?!… Talán már ez az egy sem…