SINKÓ ERVIN

Egy regény
regénye

MOSZKVAI NAPLÓJEGYZETEK
1935–1937

Noran Libro
Budapest, 2011

Sajtó alá rendezte és a szöveget gondozta

BOSNYÁK ISTVÁN

Az utószó

SÜKÖSD MIHÁLY

munkája

ELSŐ RÉSZ

Afféle bevezető

Elhatározni, hogy művészileg megeleveníted életednek legfeldúlóbb és legérlelőbb, élményekben leggazdagabb döntő szakaszát: ez a legkedvezőbb körülmények között is azt jelenti, hogy kalandba kezdesz. S a kaland fogalmában benne foglaltatik, hogy kétes kimenetelű.

Épp ez az, ami izgatóan vonzó a művészi alkotásban: nem volna érdemes a megformálás műveletén fáradozni, ha az maga a művész számára nem járna mindig újra meglepetésekkel. Mennél inkább konkrétan elevenek a figurák, s mennél inkább megelevenedik a felidézett idő és tér, melyben mozognak, annál kevésbé marad az író számára lehetőség, hogy kieszelje a sorsokat és eseményeket. A művészi hallucinációt az különbözteti meg a képzelet felszínes játékaitól, hogy nem marad többé semmiféle önkénynek szerepe. Szükségszerűség és törvények uralkodnak, irányítják és alakítják a fejleményeket, oly kérlelhetetlenül, mint magában a természetben. Ezért az író a megformálás műveletével mindig ismeretlennek, váratlan feladatoknak és meglepő megismeréseknek megy elébe. Kalandba kezd, és kalandot él át.

Van azonban még egy tényező, mely kalandos jelleget ad a regényíró vállalkozásának. Az író egy élménykomplexumnak a művészet eszközeivel való érzékeltetésén dolgozva nemcsak abban az időben és térben él, melyet művében rögzíteni akar, az író nemcsak emlékezik, hanem egyben maga is mozgásban van, benne a mozgalmas időben. Szakadatlanul új benyomásoknak, megismeréseknek és élményeknek kitéve, az írónak a saját emlékeihez való viszonya se változatlan. Az, hogy miként értelmezi és értékeli azt, amire emlékszik, a megformálás művelete folyamán lényegesen módosulhat. Különösen akkor, ha nem hetek vagy hónapok, hanem évek kellenek hozzá, hogy az egyszer, tán könnyelműen megkezdett munkát befejezze. S ha nemcsak egyszerűen évekről, hanem megrendítő eseményekben szokottnál is bővelkedőbb esztendőkről van szó! S ha még ezekben az esztendőkben, ahelyett hogy viszonylagos mozdulatlanságban összpontosíthatná minden figyelmét erre az egy élménykomplexumra, sűrűn kell váltogatni a helyét, a falut, a várost, az országot, melyben folytathatja munkáját, ha tehát minduntalan más perspektívából kell néznie modelljét – az írót nyilvánvalóan fenyegeti a veszély, hogy idő és tér, külső és belső körülmények, egyszóval a mozgás törvényei, a mozgás rációja erősebb lesz, mint az ő irracionális, a múltnak és a múlónak művészi megrögzítését követelő szükséglete és akarata.

Az Optimisták című történelmi regény az 1918–19-es magyar forradalom arculatát és az akkori forradalmárnemzedék válságokkal teli benső történetét akarja érzékeltetni. Írója 1931-ben teljes elszigeteltségben, egy jugoszláviai sváb faluban, Prigrevica-Sveti Ivanon kezd bele regényébe, melynek befejező mondatát semmivel sem kisebb elszigeteltségben, csak még nagyobb létbizonytalanságban, 1934 egyik téli napjának hajnalán Párizsban írja le.

E regény keletkezésére mindaz érvényes, amit a művészi alkotásról általánosságban állapítottam meg, s épp ezért felesleges is volna külön, személy szerint az Optimisták című regényre vagy annak írójára szót vesztegetni. Itt a regény, megvan, s beszél önmagáért; ha pedig nem tud önmagában önmagáért helytállni, akkor úgyis hiábavaló minden beszéd.

Ez az írás tehát nem azért íródik, hogy a szerző a maga kereken két évtized előtt befejezett művét mentegesse, védje vagy dicsérje. S nem is azért, mert az író a saját személyének túlzott jelentőséget tulajdonít. Ha a következőkben mégis sok szó esik majd mind a regényről, mind szerzőjéről, ennek az az oka, hogy nincs módom elkerülni ezt. Illetőleg, csak akkor volna rá mód, ha lemondanék arról, hogy az Optimisták megjelenése alkalmából nyilvánosságra hozom e regény regényét is. Erre nincs jogom. Máig őrzött és sikeresen őrzött moszkvai naplóm, levelek és egyéb dokumentumok ma már történelmi szempontból érdekesek, s ezek alapján akarom elmondani a regény regényét.

Amikor 1934-ben, azon a téli hajnali órán, pontot tettem az Optimisták utolsó mondata után, akkor, természetesen, boldog voltam, és – ami persze kevésbé természetes, de nem kevésbé megokolt – ugyanakkor szerencsétlen is. Egyszerre csak a rengeteg teleírt papír, mely ott feküdt előttem, a létező dolgok könyörtelen tárgyilagosságával támadt rám a kérdéssel: – És most?

A kérdés szerfölött logikus volt. Mit ér egy levél, még ha szíved vérével írtad is, mely nem tud eljutni a címzetthez?

Mit ér a kézirat, melyet az író felesége, szegény, gyönyörűen gépelt le a szép fehér papírra – papírra, melynek a beszerzése nemegyszer jelentett küzdelmes feladatot –, mit ér az 1200 oldalas regénykézirat, ha odakerül a többi mellé, a szekrény tetején vagy az ágy alatt elhelyezett, terhétől és a sok utazástól megviselt, vulkanizált bőröndnek nevezett tömegsírba? A kérdést, mely a boldog pillanatban rám rontott és boldogtalanná tett, tömör rövidséggel Ady Endre már megfogalmazta:

„Mit ér az ember, ha magyar?”

Amit önvédelemből, azért, hogy minden vándorlások közben is képes legyek folytatni a munkát, mindig újra leküzdöttem, elhallgattattam, a kérdést most nem lehetett elnémítani. Mint az Ezeregyéjszaka meséiben a palackba zárt szellem, amint nem volt, ami visszafojtsa, nyomasztó árnyékával nagyra, óriássá nőtt e kérdés, mint maga Párizs, mint maga az egész idegen világ.

Egy regénykézirat csak potenciálisan egy regény kézirata. Realitássá mint regény csak akkor válik, ha – én tudom, tudva tudom, hogy milyen arról beszélni, hogy a művészet önmagának a célja! –, ha az író rajta keresztül, benne s általa a maga vízióit és igazságait mások számára is élménnyé tudja tenni. S ahogy a három és fél éves munka végére értem, egyszerre nem lehetett többet elbújni a kérdés elől: mit lehet kezdeni a vadidegen Párizs közepén ekkora, ijesztően terjedelmes, magyar nyelven írt kézirattal? Ilyen magyar kézirattal, és mindennek tetejében 1934-ben, amikor már Hitler volt Németország hivatalosan és nem hivatalosan is bálványozott hőse és vezére, de Európa nagyhatalmainak alig titkolt reménye is? Mit lehet kezdeni ilyen kézirattal egy korszakban, melyben Hitler mindinkább úgy lett a polgári s nemcsak a polgári ifjúság szemében ideál, mint ahogy a múlt század elején a franciák – s nemcsak a franciák – képzeletét Napóleon nyűgözte le?

Amit 1934-ben Európában valóban időszerűnek, valóban impozánsnak éreztek, ami a figyelem középpontjába került, az a német fasizmus és általában a fasizmus mind félreismerhetetlenebbül felfelé ívelő útja volt. Tucatszámra, nem, százszámra jelentek meg cikkek, tanulmányok, riportok, könyvek, melyek a német nemzetiszocializmus gondolatát, eszméit, teljesítményeit és perspektíváit tárgyalták és elemezték. S napról napra szaporodott az olyan liberális európai szellemi nagyságok száma, akik ugyan különválasztották magukat a fasizmus ideológiájától és attól, amit finoman „kilengéseknek” neveztek, de ugyanakkor a részrehajlatlan tárgyilagosság nevében annál inkább elismeréssel adóztak a fasizmus pozitív és építő teljesítményeinek, a XX. század „újszerű forradalmának”, a nemzeti energiákat addig elképzelhetetlen mértékben mozgósító teremtő erőnek. Európa leghatalmasabb munkáspártjai és szervezetei, a német munkáspártok és szervezetek egyik napról a másikra hangtalanul, mint valami gigantikus süllyesztőben, eltűnhettek, eltűntek a történelmi színpadról – akkor s ez időben az Optimisták! Miféle érdeklődésre tarthat számot 1934-ben az az epizód, melynek az első világháború utáni hónapokban, a véglegesen idejétmúltnak látszó forradalmi dagály idején Magyarország volt a színhelye?

S maga Magyarország? Mióta a forradalom bukása után, 1919-ben onnan Ausztriába menekültem, nem volt nap, hogy ne kellett volna rágondolnom mint elárult és eltiport remények duhaj uraktól hangos temetőjére; temetőre, mely időről időre és mindig újra vesztőhely is. A húszas években, az úgynevezett konszolidált ellenforradalom idején, Osvát Ernő és Móricz Zsigmond még rászánta magát, hogy meglehetősen sűrűn helyet adjon a Nyugatban regényeimnek, novelláimnak, cikkeimnek. Azóta a német események hatása alatt a konszolidált magyar ellenforradalom mindinkább a „dinamikus” ellenforradalom, a fasiszta diktatúra felé orientálódott. De ha nem is így lett volna, s ha közben Osvát Ernő nem is követ el öngyilkosságot, ha a Nyugat még mindig hajlandó is lett volna, mint ahogy már rég nem volt többé hajlandó, bármit is kinyomatni tőlem – magyar forradalomról szóló olyan regény, mint az Optimisták, Horthy Magyarországában természetesen soha, semmi körülmények között nem láthatott volna nyomdafestéket.

Igen, de volt egy magyar emigráció is. Volt egy magyar kommunista párt is Moszkvában, és ott az Idegennyelvű Munkások Kiadóvállalatának (Izdatyelysztvo Inosztrannih Rabocsih v SZSZSZR) volt magyar nyelvű könyvkiadó osztálya is.

S épp ez az, ami jelentősen világítja meg az Optimisták szerzőjének akkori helyzetét: azt, hogy a regénnyel, melynek témája a magyar forradalom volt, legkevésbé se számíthatott a magyar párt könyvkiadó vállalatára. Egyszerűen azért nem, mert ami Moszkvában magyar szépirodalom címen kiadásra került, annak nagyjában és egészében sokkal több köze volt a mindenkori változó pártvonalhoz, mint az irodalomhoz. Ezt legjobban bizonyítja az a tény, hogy amikor a második világháború végén, negyedszázados emigráció után a pártvezetőség Moszkvából hazatért Magyarországra, a moszkvai emigráció mennyiségileg egész impozáns szépirodalmi poggyászában alig akadt egy-két olyan, Szovjet-Oroszországban írt és kiadott regény, színdarab, novellás- vagy verseskötet, melyet maga a párt szükségesnek vagy helyénvalónak tartott volna Budapesten újra kinyomatni. Ebben a tényben kifejezésre jut a Moszkvába emigrált magyar forradalmi írónemzedék egész tragédiája. Mert voltak a moszkvai magyar emigrációban tehetséges, sőt rendkívül tehetséges prózaírók és költők. S mégis tény, hogy az egész negyedszázados moszkvai emigráció alatt egyetlen olyan magyar szépirodalmi könyv se került ki a sajtóból, melyet Móricz Zsigmond vagy József Attila mértékével mérve magyar irodalmi értéknek lehetne deklarálni. Aki Zürichben, Bécsben vagy Párizsban élve mint művészember kísérte figyelemmel a Moszkvában élő pártírók és -költők írásait, az legjobb esetben igyekezhetett belátni, hogy az ilyenféle irodalom politikai szempontból célszerű vagy elkerülhetetlen, de ha sikerült is ezt elhitetnie magával, akkor is csak e pártirodalom ellenére őrizhette meg hitét a párt új embert teremtő, az emberi szellemnek szárnyat adó, szellemileg felszabadító hivatásában.

Az eredmény azonban csak ez a megállapítás lehetett: a pártnak nem az én könyvem kellett. Épp azért kell legkevésbé azoknak, akikhez épp az előretörő fasizmus miatt legközelebb érzem magam, mert róluk és elsősorban nekik írtam. Mindenekelőtt épp azért nem kell, nem kellhet nekik, mert mindenre és mindenkire való tekintet nélkül a forradalom ellentmondásokkal tele élményének kíméletlenül teljes kifejezésére törekedtem. Épp azért nem kellhet nekik, mert azt írtam meg, amiről úgy éreztem, hogy ha én nem írom meg, senki más se fogja, meri vagy tudja megírni.

Megírtam, megvan. De most, hogy megvan – mintha mégse volna meg, mert hogy megvan, íme, mindjárt az első hajnali meditációban kiderül, hogy nem lehet meg, tudniillik nem válhat a rengeteg telefirkált papír a négy falon és az utazóbőrönd kézirattömegsírján kívül élő, objektív emberi világban maga is objektív, élő és ható valósággá, könyvvé. De ha ez így van, akkor felvetődik a kérdés: van-e egyáltalán jogosultsága, erkölcsileg igazolható-e az én egész monomániákus, grafomániákus egzisztenciám? Nincs nyomasztóbb, fullasztóbb, mint az a kétség, hogy hátha mégis az egész életed módja, tartalma, maga az életed egy hamis feltevésen épül.

Vannak szavak, melyek ha először kerülnek a szemünk elé, oly erővel támadnak ránk, hogy soha többé el nem mosódnak emlékezetünkben. Eltakarják őket életünk különböző eseményei, de csak azért, hogy aztán életünk különböző fordulatainál újra felszínre törjenek, egyre növekvő tragikus hangsúllyal. Még a grinzingi barakklakásban, az emigráció elején ütötte meg szememet Hebbel naplójának két mondata. Az egyik a selyemhernyóról szól, amely mindig is szőni fog, még akkor is, hogyha a világon már senki se lesz, aki selyemholmit akarna. Ha az ember huszon-egynéhány éves, mint voltam én akkor, vonzza ez a dacos pátosz, és tetszeleg a szerepben, hogy ő is, csak azért is… a magatartás esztétikai pátosza elégtétellel tölti el egy világban, mely tipor minden szépen és jón. Csakhogy idővel a selyemhernyó rájön, hogy nem csak a maga költségén él, és az élet, ez az élet – az, hogy szabad-e így folytatni – erkölcsi problémává válik. Különösen akkor, ha van melletted valaki, aki viseli ennek a te életednek minden rendkívül nehéz következményét. És ezen a párizsi hajnalon, az Optimisták befejezett kézirata láttán feltámadt Hebbel naplójának az a másik mondata is, amely soha addig úgy fel nem fedte a maga jelentőségét, mint épp akkor. Ez a mondat így hangzik:

„Von meiner Poesie hängt mein Ich ab; ist jene ein Irrtum, so bin ich selbst einer.”{1}

Ez többet jelent, mint annak a felismerését, hogy a költő életének jogosultsága költészete jogosultságától függ. Nem is a felismerés az, ami itt a legfontosabb, hanem a szándék és az elhatározás, amely a felismerésben csak kifejezésre jut. A szándék, hogy a költő mindenek és mindenki ellenére egész életét alárendelje a feladatnak, melyet az ő személyes, az ő személyéhez kötött feladatának tart.

De nemcsak elhatározás az, ami itt tudatossá válik. Az ilyen elhatározás ugyanis egyben meghajlást is jelent, nem alázatos, hanem öntudatos meghajlást a sors előtt, melyet magam választok azzal, hogy sorsomnak ismerem el, sorsomnak akarom.

Igen, de ugyanakkor immár minden ifjonti tükörbe nézés és önelégültség nélkül épp azért felmerül a lehetőség, hogy amit személyemhez kötött feladatnak tartok, amire az életem teszem, arról kiderülhet, hogy nem hivatás, hanem rögeszme, nem a következetes harcos, hanem a makacs bolond útja, mely eltévesztetté teszi az egész életet.

Van az elszigeteltségnek és visszhangtalanságnak olyan foka, amikor az embernek napról napra, sőt óráról órára küzdenie kell azért, hogy megőrizze hitét a saját hivatásához való jogában, az arra való jogosultságában, hogy minden legjobb erejét látszólag felesleges versek, regények és drámák írására fordítsa egy világban, melyben emberek, a hozzá legközelebb álló emberek igazi sebektől igazi vérrel véreznek az élet megszépítéséért és az emberi igazság győzelméért vívott küzdelemben.

Nem azért lettem író, hogy megtagadjam a szolidaritást ezzel a küzdelemmel; épp ellenkezőleg, a szolidaritás fájdalma és akarata tett íróvá, és a hit, hogy – hatásosabban, mintha mást tennék – az írással is, az én írói munkámmal is ebben a küzdelemben veszek részt. E nélkül a hit nélkül lehet az ember kiváló stiliszta vagy az írás mesterségének sikerekben gazdag iparosa, tekintélyes, sőt hasznos polgár is, de az ilyen ember számára az írás csak annyit jelent, mint minden más foglalkozás; a kenyérkereset, az élet eszköze. E hit nélkül nem lehet az írás egy egész élet elsődleges és feltétlen célja. De épp ezért, épp azért, mert engem szőröstül-bőröstül angazsált, ezt a hitet mindig újra szorongatta és fenyegette a kétség: és ha kiderülne, hogy tévedés az egész?

Bár mindig hiányzott belőlem az a – különösen ifjú művészeknél gyakori – szerelmes, talán szükséges önáltató fanatizmus, mellyel túlbecsülik saját alkotásaik értékét, arról meg voltam győződve, hogy összes többi képességeimhez viszonyítva jobban semmit se tudok és semmi se felel meg annyira lehetőségeimnek és szükségleteimnek, mint a törekvés, mondhatnám kényszer, hogy szóba foglaljam, szóval rögzítsem meg és szóban adjam tovább mindazt, ami bennem él.

Írónak lenni ilyképpen, kezdettől fogva és az évek folyamán mindinkább, egyenértékű volt számomra egy meghatározott kötelező etikai magatartással a külső világhoz és saját személyemhez való viszonyomban. Ennek következtében lehettem segédmunkás egy ágysodronybetét-műhelyben, lehettem asztalosinas vagy a Der Tag című napilap kiadóhivatalának – a Bosel-féle korszakban – Bécs városát keresztül-kasul bebarangoló inkasszánsa, lehettem – amint leggyakrabban voltam is – minden kereset nélkül, mint annyian mások a bécsi-grinzingi emigránsbarakkokban, de az a gondolat fel se merülhetett, hogy az írást magát bármi más szempontnak is alárendeljem, mint a saját belső igazságaim törvényeinek. Ezen a vonalon, ebben a vonatkozásban minden kompromisszum, minden „alkalmazkodás” jobbra vagy balra elárulása lett volna annak, amit számomra az íráshoz mint életfeladathoz való jogosultság jelentett.

Ha tehát az Optimisták írója nem is tett semmit azért, hogy a „piac” kívánalmainak megfelelő portéka kerüljön ki a keze alól, sőt minden tőle telhetőt megtett, hogy úgy írja meg a regényét, mintha egyáltalán nem is volna valóság az, amit – a tényeket igen pontosan kifejező szóval – könyvpiacnak hívnak, három és fél éves munka után mégis éppúgy feladatának érezte, hogy a kéziratból ható és élő valóság, az olvasó kezébe kerülő könyv váljék, mint ahogy annak érezte, hogy magát ezt a kéziratot mindennek ellenére megírja.

Míg egyéb kéziratokról általában kevés az elbeszélnivaló – tudniillik vagy akad kiadójuk, vagy nem –, az Optimisták című regény kézirata esetében nem így történt.

Ez a kézirat ugyanis egy adott pillanatban valóságos külön életet kezdett élni, kalandokon és megpróbáltatásokon ment át, mint valami húsból-vérből való élő személy. S én, az írója, egyszerre azon vettem észre magam, hogy szinte függetlenül a saját akaratomtól, az Optimisták kézirata nemcsak sorsként szabja meg útjaimat, hanem olyan helyzetekbe sodor s olyan váratlan tapasztalatokra és megismerésekre kényszerít, melyek döntően befolyásolják, sőt alakítják életem egész további folyását. A legkülönösebb pedig az: a kézirat tekervényes pályafutásának köszönhető – igen fájdalmas, nemegyszer viszont komikus – kalandok és élmények, közvetve vagy közvetlenül, ugyanazoknak a problémáknak a megvilágításán dolgoznak a külső világ síkján, amelyekkel a regény legjellegzetesebb hősei is viaskodtak. A kézirat története bizonyos értelemben folytatása a regénynek az empirikus valóság barátságtalan síkján.

Most, hogy húszévi várakozás és ilyen kalandok után ez a regény a kézirat siralmasan síri állapotából könyv alakban támadt fel, időszerűvé vált, hogy elmondjam eddigi történetét. Vállalkozásomat lényegesen megkönnyíti, hogy nem kell emlékezetből rekonstruálnom a regény regényét; előttem vannak az eredeti írásos dokumentumok, melyekből idézek, és mindenekelőtt… Az alatt a két év alatt, amit 1935-től 1937-ig Moszkvában töltöttem, naplót írtam.

– Te jó isten! A Szovjetunió kétszázmillió lakosa között nincs még egy olyan idióta, aki naplót írna! – mondta elképedve egy akkor Moszkvában élő magyar elvtárs, mikor erről a naplóról tudomást szerzett. De mindjárt hozzátette: – Csak arra kérem, hogy se életemben, se halálomban az én nevemet moszkvai tartózkodásával kapcsolatban semmi összefüggésben meg ne említse.

Ez a magyar elvtárs, ahogy nemrég értesültem, ma már halott, de az ígéretemet, mit akkor tettem, a hozzátartozóira való tekintettel nem szegem meg. A napló azonban, melyet Moszkvában írtam, szintén megvan, itt van előttem, s hozzátartozik az Optimisták kéziratának fantasztikus, de hiteles regényéhez.

{1} „Énem költészetemtől függ; ha költészetem tévedés, én magam is az vagyok.”