Sinkó Ervin

Optimisták

Történelmi regény

1918–1919-ből

Noran Libro

Budapest, 2011

Tartalom

Szabadkai előjáték

Eisinger és Marx

Csodás ismerkedés a legcsodásabb Budapesttel

O. P. B. s a felelőtlen ifjú agitátor

„Be szépek az emberek! Ó, drága új világ!”

„Jó zűrzavar, szövetségese rendünknek…”

Sári és az entellektüelek

Aki igazságot akar, hazudnia kell

Akivel egyszerűen le kellene számolni, de immár semmi sem egyszerű

Utat a rendőr elvtársaknak

Teljes szívvel és teljes lélekkel

A kamasz, akiből egy csapásra lesz felnőtt

Kozma György levelet kap

Meghalt minden külön pokol

Egy leány

Kóczián, Kozmáék és az Almássy téri kudarc

Piros-fehér-zöld vagy piros

Eisinger „összes állapota”

Jutka és Licht doktor

A grófi palotában

A fiatal elvtársnő

Janó bácsi konspirális újságot olvas

–Világforradalom – vagy falusi kocsmabérlet

A helyzet ma jó

Hertingék

Gubi elvtárs és Lenin elvtárs

Egyszer beszélni szeretnék magával

Vörös Budapest

Stein elvtárs és a többiek

A hivatalos Sárosi Pali

A hit

Kezdődik…

Lenni, vagy nem lenni

Blaha elvtárs, Kecskemét katonai diktátora

Dezertőr

Szakadnak a vásznak

Együtt maradni!

„Szörnyűséges lehetetlen”

A fiatalurak

Impresszum

Szabadkai előjáték

Ez a történet az első világháború végével, voltaképpen az ezerkilencszáztizennyolcadik év október hónapja utolsó éjszakájával és az egykori Magyarországnak abban a százezernél is több lakost számláló alföldi fészkében kezdődik, melyet hivatalosan Szabadka szabad királyi városának neveztek. Az azonban nagyjában és egészében csak annyiban különbözött valami szürke, poros, illetve sáros falutól, hogy olyan óriási falu nincs is a világon. S azonkívül meg annyiban, hogy volt egy bankokkal, kirakatos boltokkal és cigányzenés, tükrös kávéházakkal igazi várost mímelő, aszfaltozott, egyébként szintén szemetes Kossuth utcája, no meg egy több emeletes, állítólagos új magyar nemzeti stílusban a század elején épült cifra városházája, égnek szökő tornyának csúcsán, mintha csak templom lett volna, kereszttel.

Ez a történet tehát Szabadkán kezdődik, s a kezdet kezdete, a kezdetet közvetlenül kirobbantó esemény pedig az volt, hogy Seiden Móric hazaérkezett az apai házba, haza, Seiden doktornak, a pesti, sőt bécsi és müncheni szaklapokban közölt tudós cikkeiről is nevezetes kitűnő specialista, a tekintélyes nőorvos afféle vidéki kúriának is beillő nyolcablakos sarokházába. A gondosan karbantartott világossárga épületben, a nagy, szárnyas tölgyfa kapujával, fényes, nehéz, sárgaréz kilincsével és a csukva tartott spalettáktól elsötétített ablakokkal, volt valami, akárcsak gazdájában, a házban is az elzárkózó visszavonultság méltóságából. Bár hetivásár idején távoli tanyákról és a környékről érkező, sorukra váró betegekkel, piros huzatos ágyneművel egész kis szekértábor támadt a ház előtt, a rendelőórákon kívül mintha csendbe dermedtek volna a lakatlan falak.

Már jóval a háború előtt is Seiden doktor felesége az év legnagyobb részében különböző ideggyógyintézetek lakója volt, de a fiú, Móric is, mióta a háború előtt jogot tanulni Pestre ment, szintén ritka vendég volt a házban. Mikor nem annyira a tanulás fáradalmai, mint inkább a pesti éjszakázások élvezetei megviseltek a különben is gyenge fából faragott ifjú ember tüdejét, az apja a nagyobb baj, és ekkor már a háború és a katonáskodás veszedelmei elől a biztos békés Svájcba, davosi szanatóriumba küldte egyetlen gyermekét. Móric ott töltötte az 1917-es és 18-as háborús éveket, s haza csak most októberben jött, mikor már láthatóan közeledett a háború vége.

Így történt, hogy Seiden doktor, aki minden ebéd után, minden délután, ha csak félórára is, megjelent a városháza földszintjét elfoglaló Városi kávéházban, ezúttal a fia kíséretében jelent meg. Seiden doktor már a kávéház ajtajában korrekt szívélyességgel kezet fogott a fiával, s ment a maga asztalához, a Kossuth utcára néző nagy ablaknál álló törzsasztalához, ahol néhány vele egykorú úr, nagyobbrészt földbirtokosok társaságában minden délután elolvasta a Neue Freie Pressét és a Berliner Tageblattot.

Móric a távolból épp csak fejet hajtott apja társaságának irányába. A szűk mellével és a sovány kis fején szomorú gondossággal elválasztott gyér barna hajával Davos után is úgy festett, mint valami serdületlen gimnazista, kit lelkiismeretlen felnőttek éjszakáról éjszakára lumpolni vittek. Új rajta csak a svájci ipartermékek, a cipő meg a ruha impozáns minősége volt. Seiden doktorra, a vékony cimpájú nagy orron kívül, a fián csak a vékony, szorosan csukott ajak emlékeztetett. De míg Seiden doktornál, az ő kerek arcához ez az összeszorított ajak az energikus és tevékeny férfira vallott, aki tudja saját szavai súlyát, és ezért megfontoltan gazdálkodik velük – a mindig gyulladt szemű Móric mintha csak azért szorítaná egymásra ajkait, hogy úrrá legyen ideges remegésükön. S nyomban a maga puha lépteivel, a mindig tele kávéháznak asztalai közt egyenesen abba a távoli sarokba ment, ahol a „művészasztal” társasága foglalt helyet.

A művészasztal társasága háború előtt éppúgy, mint a háborúban, mindig is kívül állt a rendes emberek társadalmán. Csupa olyan fiatalember, akik valami szekta gőgjével néztek a gazdag, józan és poros parasztváros lakóira, azokra, akik őket szintén megvetették, és száműzötteknek éreztek magukat, mivelhogy itt múlnak napjaik. Háború előtt, háború alatt s mindig vártak, hogy egyszer majd üt az órájuk. Milyennek kellene lenni amaz ő órájuknak, nem tudták volna megmondani. Mindenesetre készültek rá, de a maguk módján.

A társaság egyik tagja, a tüntetően arisztokratikus hajlamú, aranyszőke hajú, szép Sásdi Bandi nap nap után ugyanazon a kávéházi plüsspamlagon üldögélt, szivarral a fehér kezében, hátravetett fejjel, s a kék szeme tágra feszülten meredt a távolba a saját asztaltársasága és a többi, nagyszámú, zajló kávéházi vendégek feje fölött. Azt állította, hogy gondolatban ilyenkor a képeit festi – és beérte azzal, hogy vágyódjék az idő után, mikor majd e benső víziókból megtapintható vásznon festékszagú valóságok lesznek.

Ez a háború előtt volt.

Most, hogy Sásdi Bandi hadnagyi uniformisban nemrég tért haza az olasz harctérről – az uniformisa éppoly gondosan vasalt volt, mint azelőtt a civil ruhája –, Bandi semmit se változott, legföljebb csak annyiban, hogy még többet ivott, mint azelőtt. Ha leitta magát, akkor kardot rántott, s úgy tett, mintha minden „adóalanyt” össze akarna kaszabolni, de ha egy-egy ilyen éjszakai botrány idején egy-egy bakával került szembe, aki a hadnagy úr előtt haptákba merevedett, akkor Bandi csörögve dugta vissza hüvelyébe kardját, tiltakozott az ellen, hogy neki tisztelegjenek, és azt ordította, hogy „a magyar baka szent, mint maga a szenvedés”. Egyébként pedig, hadnagyi uniformisban is csak ült a kávéházi plüssdíványon, szép aranyszőke fejét hátravetve, s tágra feszült kék szemével némán meredt a szivarja füstjébe. Megint volt mire várnia.

– Még nem szabad, festő szándékkal még nem szabad a szent fákra néznem, sok még a szenny, a vér, sok még az ember a szememben – mondta az ő sajátságos stílusában, mely a művészasztal egész társaságának félig játékos, félig patetikus beszédmódja lett.

A fő, a társaság számára mérvadó személyiség azonban kezdettől fogva Tósó volt. Ő nem áltatta magát kontinenseket átfogó regénytervekkel, festő se akart lenni, verseket se írt. Nem várta, hogy majd egyszer „üssön az órája”, úgy találta, hogy már ütött, éspedig akkor, mikor gazdag bunyevác ügyvéd fiának született. Hosszú évek óta mindig újra beiratkozott az egyetemre azon a címen, hogy majd egyszer mérnök lesz. Már a háború kitörésekor is közel járt a harminchoz. A kérdésre, hogy mi a foglalkozása, hogy tölti napjait, úgy foghegyről s a maga kissé szlávos akcentusával azt szokta felelni: szorgalmasan élek. A művésztársaság neki nem az ő szektáját, csak holmi fészket jelentett, melybe következetesen vissza-visszatért, de legtöbbször csak úgy, mint fölényes és előkelő idegen.

Seiden Móricnak Tósó volt az ideálja, éspedig abból az időből, mikor meg Tósó is gimnáziumba járt. Móricnak mindig több pénze volt, mint Tósónak, de mit használt ez, ha képtelen volt egy korty abszintot lenyelni, s ha míg Tósó frissen tivornyázott kívánatos nőkkel, Móric csak nézőként tudott szerepelni.

Még egy régi, a háború előtti évekből való tagja volt a társaságnak: Jócó, a félszemű, kopaszodó, mindig letört újságíró – újságíró –, újságíró csak annyiban, hogy tíz év előtt csakugyan lefordította Andrejev Leonyidnak egyik regényét. Az akkor folytatásokban meg is jelent az egyik pesti lapban, melynek meglehetős rövid ideig ő vidéki tudósításokat is küldött. Azóta azonban Jócó csak búsult, és verseket írt halott szeretőjéről, Jankáról, verseket, melyek a halott nővel átélt érzéki gyönyöröket s azok minden változatát beszéltek el oly részletes hűséggel, akár valamely a nemi élet kórtüneteit tárgyaló tankönyv.

Seiden Móric ezt a költészetet „megdöbbentő erejűnek, kiválóan eredetinek és forradalmian merésznek” találta, Tósó azonban már rég nem volt hajlandó meghallgatni Jócó verseit, míg Sásdi Bandi minden ellenkezés nélkül hagyta, hogy Jócó felolvassa neki, hogy aztán a felolvasás végén elmélyedve sóhajtson fel, szólván:

– Janka, Janka, mely szerencse, hogy sose élt szegény!

Jócó pedig semmiért se haragudott meg, hacsak megfizették neki a feketéjét, s ennek fejében bőségesen szórakoztatta Sásdi Bandit a nagyapjáról, Legetics Jócóról szóló történetekkel, kinek Budapesten, Pétervárott és Bécsben egyszerre futottak a versenylovai, s beszélt az ő saját gyermekkori emlékeiről, távoli múltról, mikor Moszkvában csilingelő trojkán a nagyapja ölében a havas úton Juszupov herceg kivilágított palotájához hajtattak. Sásdi Bandi kifogyhatatlan odaadással hallgatta, mert meggyőződése volt, hogy nem fontos, vajon mindabból valami is igaz-e, a fontos csak az, hogy a történet jól legyen elmondva, s csak ebből a szempontból s minden rosszmájúság nélkül elmélázva sóhajtotta, ha a félszemű, kopasz, gyűrött Jócó éjfél táján Juszupov hercegnek és nejének kivilágított termeihez ért:

– Be kár, ó, be kár! Akkor már miért nem a jó cárhoz, valamelyik kitűnő Romanovhoz vitt boldogult Legetics, derék nagyapád?

Seiden Móricot azonban még Sásdi Bandi sem szenvedhette. Mikor egyszer a háború alatt Bandi hazajött szabadságra és beszélt a jótéteményről, melyet egy vad pergőtűzben pár fiola morfium gyakorol az emberre, Tósó azt mondta neki, hogy hiába beszél, benne nem fog partnerre találni, Jócó is csak fáradtan legyintett, hogy őt már nem érdeklik az effajta szenzációk, ellenben Seiden Móric nyomban emlékezett Baudelaire-re, aki könyvet írt csodálatos idegállapotokról, melyeket kábítószerekkel lehet előidézni, és kijelentette, hogy feltétlenül ő is meg akarja próbálni. Bandi erre ott mindjárt elővette fecskendőjét, amire Seiden Móric nem volt felkészülve, s egész ijedten tiltakozott, hebegett, s még azután is elkerülte Bandit, míg az megint vissza nem ment a frontra, Seiden Móric pedig, akit Bandi már csak „zsidó puhánynak” nevezett, ki Svájcba.

Sásdi Bandi szerette, ha még valaki ül mellette vagy vele szemben, akár beszél az, akar nem, csak ott legyen, s legyen neki kihez intézni szavait, ha nagy hallgatás után mint valami bonyolult és hosszú számadás végösszegét közölve felsóhajt: – Beh bús, beh bús minden!

Így történt, hogy a társaság nagyobbrészt alkalmi, véletlen, úgyszólván átutazó tagokkal gyarapodott, mint a sánta vendéglős, kihez a kaszinóbeli urak pörköltre és sörre jártak, s aki délutánonként kártyázni jött a Városi kávéházba. Hasonlóképp egy fiatal divatáru-kereskedő, zenebarát, aki Bandinak hitelbe két nehézselyem nyakkendőt adott el. Akadt egy városi hivatalnok is – Bandi azt mondta: főügyosztályfőnök –, idősebb úr, agglegény, aki unalmában néha Bandi asztalához ült.

Az ilyen ismeretségek létre se jöttek volna, ha a háború nem úgy hozza, hogy Bandi hazajön szabadságra, és „az igaziak” közül senkit se talál otthon.

De bővült a társaság a háború alatt „igaziakkal” is, mint amilyen a bozontos üstökű Fluck, a városi zeneiskola hegedűtanára. Ez utóbbi, igaz, csak a „keserűség napjaiban” jelent meg a társaságban. Ha azonban Fluck, ugyanez a Fluck közömbösen szigorú arccal sietett el az utcán Sásdi Bandi mellett, s épp hogy sietősen odaköszönt neki, mint valami elfoglalt „adóalany”, Bandi tudta, hogy ennek semmi jelentősége, ez csak annyit jelent, hogy Fluck felől megint elmúltak a „keserűség napjai”, a „szegény zenélő” a lendület napjait éli, bezárkózik, gyakorol, órák hosszat ujj- és csuklógyakorlatokat játszik, „a szegény” lefekvés előtt Dantét, sőt talán Arisztotelész Logikáját olvassa, s már hajnalban felkelt, mert nincs zseni vasszorgalom nélkül. Ez így változik a nemes lelkű zenélőnél, s Bandi tudja, hogy három nap vagy legfeljebb egy hét múlva majd megint megjelenik a Városi kávéházban, leül mellé a plüsspamlagra és búsulni fog, mint egy hím Niobé, és inni fog, mint egy kefekötő.

Megint másfajta ismeretség volt a Báti Józsival való. Látásból még a háború előtti időkből ismerte. A kávéház ablakából szemébe tűnt egy kalap nélküli, télen is kihajtott inggallérral járó, hosszú kamasz, aki rettenetes komoly képpel, hosszú léptekkel s könyvekkel megrakodva – holott nyilván nem volt gimnazista, mert cigaretta volt a szájában – mindig sietett az utcán. Ez a kamasz vagy egyedül járt, helyesebben gázolt az utcákon, vagy pedig mindenféle napszámosokkal, munkásokkal egy csoportban bukkant fel. Egy időben mind sűrűbben látható volt a kamasz Fluck társaságában, aki, mint kiderült, a fiú szolid, polgári szüleinek megbízásából, hegedülni kellett volna, hogy tanítsa.

Sásdi Bandi meglehetős antipátiával hallgatta Fluck közléseit a gyerekről, aki kimaradt a gimnáziumból a megokolással, hogy fontosabb dolgai nem engedik napi öt órát mindenféle iskolai hülyeségek hallgatásával eltölteni, s aki végül szülei fenyegetődzésére vagy könyörgésére kegyesen beleegyezett, hogy mint magántanuló jelentkezzék majd vizsgára. Természetesen a gimnáziumi tanári kar, melynek tagjai szintén gyakran találkozhattak a cigarettázó kamasszal, s amely tanári kar még a helybeli újságból is értesülhetett róla, hogy ez a magántanuló a Munkásotthonban a földmunkásoknak előadásokat tart, még kevesebb szimpátiával fogadta ezt a vizsgára jelentkező ifjút. Mikor a második vizsgáján is megbuktatták, kijelentette, hogy többé nem is próbálkozik, mert nem is akar érettségi bizonyítványt szerezni egy társadalomban, melyben a felsőbb iskolák csak a vagyonos szülők gyermekeinek a kiváltsága. A szülei nem bírtak vele, s Fluckhoz fordultak, akinél megértő részvétre találtak; Fluck őszintén fogadkozott, hogy „érvényesíteni fogja befolyását”. Fluck azonban még aznap búbánatos arccal jelentkezett az öreg Bátiék házában: kérem, a Józsika nem gyerek, ő nagyszerű ember, a Józsikának igaza van, a gimnázium tényleg utálatos, a Józsika igenis, jól teszi, ha inkább a Munkásotthonba jár és azokkal a dolgokkal foglalkozik, amik az egyéniségének megfelelnek, és kérem, ne tessék emiatt búsulni, én isten bizony örülnék neki, ha ilyen fiam volna.

Báti Józsi pedig, ha nem volt a Munkásotthonban, bezárkózott szobájába, és naphosszat isten tudja, honnan szerzett könyveket bújt, csakis kinőtt, ócska ruháit viselte, s még azt se engedte meg, hogy szobáját a cseléd takarítsa ki.

Fluck Sásdi Bandival szemben is körömszakadtáig védte az ő Józsikáját, aki különben már rég megszűnt tanítványa lenni, sőt tán igazában sosem volt, mert a hegedűórák alatt sokkal több szó esett köztük Marxról és Lasalle-ról, Tolsztojról és Ady-versekről, mint Bloch-féle ujjgyakorlatokról és a vonó helyes kezeléséről.

A háború kitörése után Báti Józsi eltűnt.

– Hol a barátod? – kérdeztek Fluckot, mikor Bandi és Tósó búcsúztatására – másnap kellett bevonulniuk – a boros asztal körül ültek.

Fluck nem mindjárt felelt. – Lázított a háború ellen – vallotta be végül is. – Ma tudtam meg az anyjától, aki az utcán sírt, fél, hogy a fiú kárt tesz magában, és arra kért engem… Nézze, tanár úr, hisz az ugye nem sértés – mondta –, kegyed szokott mulatni, vigye magával a Józsit, beszélje rá, mert mindig félek, ha eszembe jut, mint jár egész nap fel-alá az átkozott könyvek közt a magára zárt szobájában.

Tósó nevetett:

– Hát miért nem hoztad ide „mulatni”?

Mikor Sásdi Bandi aztán két évvel később hazajött szabadságra, akkor találkozott Báti Józsival. Gondosan vasalt nadrágban, kemény gallérban és kemény mandzsettával, lobogó, La Vallière nyakkendővel, homlokába lógó, elválasztott hajjal ott ült az egykori művészasztalnál a kávéházban Fluck mellett. Sásdi Bandi alig ült öt percig mellette, s már vehemensen magyarázni kezdte, hogy az emberiség óriási tömegeinek élete önmagában nem érték, hanem értekké csak az egész életnek egyedül értelmet adó hatalmas egyén, az Übermensch könyörtelen keze teheti. – Elég kár, ha így van – sóhajtotta Sásdi Bandi tartózkodón, miközben a fekete fiú hosszú ujjú kezeit szemlélte, s elhatározta, hogy majd a háború után egy képet fest, melyen nem lesz más, csak rengeteg kéz, kezek egész erdeje, Manlichert szorító kezek, imádkozó kezek, egymást tördelő kezek, sötét háttérből kellene kísérteties világos színben előrenyúlniuk.

Egy esztendővel később Báti Józsi is katona lett. Odakint véletlenül együvé került Sásdi Bandival, s majdnem barátok lettek, hacsak Báti Józsinak, aki ez időben már Nietzsche és a buddhizmus között ingadozott, s közben egyik napon misztikus, másikon expresszionista forradalmi verseket írt, nem lett volna egy kellemetlen hibája: mindig volt egy meggyőződése, s minduntalan meg akarta nyerni meggyőződésének Bandit, ki azonban egyáltalán nem látta be, hogy miért akar valaki olyan görcsösen egy meggyőződést, s ha már van neki egy, miért nem örül vele s hagyja békén a másik embert. Bizony mondom – szólt nemegyszer Báti Józsihoz –, biztos szebb verseket írnál, ha nem volna mindig egy meggyőződésed. S azonkívül – tette még hozzá – akkor több férfiasság is volna megjelenésedben, te ótestamentumi komor levita, gyermekded gyermek és hazug költő.

De még Báti Józsi előtt a Sásdi Bandi körét Fluck még egy emberrel gazdagította, Török Gézával, a jégbe hűtött emberrel, ki állandóan Pesten élt, de mert a birtoka odahaza volt, minden évben néhány hetet otthon töltött, s mert bármilyen is volt a művészasztalbeli társaság, ebben a városban mégis az egyetlen társaság volt, melyben bizonyos művészeti és szellemi kérdéseket egyáltalán szóvá lehetett tenni, Török Géza otthonléte unalmas napjaiban el-ellátogatott a művésztársaság asztalához. Fluck kijelentette, hogy Török Géza az összes kontinensek legtehetségtelenebb magánzója, szidta, mint a bokrot, de vágyódott utána s kereste a társaságát, kijelentette, hogy igenis, minden nagy művész élete külsőségeit tekintve zordon nyárspolgár volt, spórolós a pénzzel, spórolós az idővel, józan, kicsinyességig önző – ez, ez az igazi! S nem csak a művész, minden nagyot alkotó ember ilyen. Vagy élt-e Kőnigsbergában egyetlen nyárspolgárabb nyárspolgár, mint Kant Emmanuel? S igenis, jól teszi Török Géza, ha nem fizeti ki a más cechét, az életnek nincs emberhez méltóbb elve, mint az ökonómia, s ha Török Géza nem is Kant, de a társaság legműveltebb tagja, egy ember, aki öt nyelven beszél, ért a zenéhez, szociológiához, és természettudományos műveltsége is van, amit ennek a társaságnak egy tagja sem állíthat magáról. S bozontos üstökét rázva ilyenkor rajongásában az elérhetetlen ideál iránt, önfeledten kiáltott fel:

– Csak semmi bozontos üstök! Az erő a műben tomboljon, a műben! A külső megjelenésben legyünk szürkék, disztingváltak, mint Török Géza. Itt vágatom le a nyakam, ha ő életében egyszer is részeg volt – ki állíthatja ezt magáról közületek?

Báti ismerte Török Gézának egy előkelő pesti kiadóvállalatnál megjelent verseskönyvét, s kijelentette, hogy egy ember, aki az ágya előtt álló két papucsról hosszú verset tud írni, ha mégoly gyönyörű is volna az a vers, csak kis babra-lélek lehet, s az ilyen nem kell neki. Fluck éretlen kölyöknek, önteltnek, tudatlannak, mindennek lehordta Bátit, és a két papucs védelmére a japán miniatűrök csodáiról tartott neki leckéztető előadást. És különben is – folytatta aztán, miután kilihegte magát, nyugodtabban –, Török Géza örök életében beteg, epeköves bántalmakkal megvert ember, most is azért kell itthon élnie, mert pesti vendéglőben nem kaphatja azt a diétát, ami kell neki, s az ilyen beteg gyomor kihat az ember intellektusára is, persze ahhoz, hogy ezt valaki megértse, legalább egy szemernyi természettudományos műveltségének kellene lennie, ami sajnos magának, Józsikám, nincs.

Báti nem tágított.

– Drága Fluck, tegye szívére a kezét, és úgy mondja meg – de ne a japán miniatűrökről, hanem erről beszéljen – szimpatikus-e magának az a magatartás, mely költészete témájául, ha csak egyszer is, a saját két komótcipőjét tudja választani? Fluck, ne hazudjon, eltekintve a költészettől, azt mondja meg, mi a véleménye a komótcipő intézményéről, mint olyanról?

– Én nem tűröm – jelentette ki Fluck erélyesen –, hogy bárki is, mint egy revolvert, kérdést szegezzen mellemnek. Különben is Török Géza a komótcipőkről való verset évek előtt írta, mikor maga, Józsikám, még tojásban volt, s mikor az még modern volt. Ma Török Géza szélsőbal oldali szocialista, és olyan verseket ír, amiket én, a szegény muzsikuseszemmel meg se értek.

A szóra: szélsőbaloldali szocialista, Báti Józsi felütötte fejét, s még aznap beállított Török Gézához, kinél az emeletes családi házban, a külön az ő számára fenntartott legénylakásban kérdezve és vitatkozva, majd aztán csak a másik szavát hallgatva addig ült, míg vendéglátója a telhetetlen látogatót ki nem tessékelte. De a hóna alatt Báti halom könyvet s a Tett című, Pesten megjelenő futurista irodalmi folyóirat addig megjelent példányait vitte magával – mint régen, a háború előtt, mielőtt még a Munkásotthonból kidobták, s mintha máris megint civilben volna.