KARINTHY FRIGYES

Barangolások

Kossuth Kiadó

Tartalom

Mindenre képes Brehm vagyis alkalmazott állatisme

Ballada az elveszett és megkerült kutyáról

Bodri

Karrier

A gyáva oroszlán

Az elefánt

Teve

Holló mossa a fiát

Nepenthes

Hétfejű sárkány

Kis kalauz

Magyar író

Képek egy kezdő író életéből

Igazság a reklámban

Reklámszöveg

Barangolások

Az ötlet

Fejezd be a novellát

Jeles szóbeli érettségi 2150-ben a magyar irodalomból

Utolsó szavak

Pesti kalauz idegenek részére

Így sírtok ti

Balkáni közmondások

Vitorla

Egy csúszómászó a levegőben vagy A hernyó és a lepke

A week-end világtörténete

Hannibál és társai

Újabb Ezeregyéj

Hold

Vészjelek

Háború

Kultúr-katonaság

Vezényleti nyelv entellektüellek részére

Bölcs optimizmus

!?Döntő fordulat?!

Sakkozók 1916-ban

Helyzetkép

Emberkonzerv

A harcoló ember

Részletes tervezet a Kellog-féle békepaktum kiterjesztésére a teljes világbéke céljából

Levél a Kossuth-napról

Mit tegyen az író a háborúval szemben?

Időmikroszkóp

Kívántatik…

Tudományos népdal

Megnyomok egy gombot

A technika vívmányai

Rádió jazz

Gépek és művek

A mi időnk következik most!

Civilizáció

A rekonstruált ember

Embersztrájk

Titokzatos repülőgép

Impresszum

Mindenre képes Brehm vagyis alkalmazott állatisme

Újévi ajándék

Nékem nincs egyebem kedves olvasó, amit újévi ajándékul adhatnék Neked. Tudom, hogy szeretsz játszani – de a játékszer drága, adok Neked abból a fajtából, aminek bőviben vagyok: szójátékot.

Hogy egész évre el légy látva vele.

Ebben az évben jött divatba ez a hüle vicc.

Hogy hívják a kis alligátort? Nem tudod? Hát alig-aligátor.

S mielőtt magadhoz tértél, jött az újabb. Na és a kis rókát? Apróka. És a kövér fókát? Pufóka. És a jóllakott elefántot? Telefánt.

Addig mérgesítettek ezzel a marhasággal, míg tegnap este egy ismerősömet, aki megvádolt, hogy csak azért bosszankodom, tizedszer szenvedve el ezt a négy szellemes kérdést (egész évben nem hallottam többet), mert egy savanyú fráter lettem, és mert én nem tudok már ilyen jó vicceket csinálni, ezt az ismerősömet galléron fogtam, lepöndörítettem magam mellé, és azt mondtam neki, Cyrano modorában („mondhatta volna szebben, kis lovag”): „Most pedig nem eresztem el a gallérodat, amíg végig nem hallgatsz százhúsz darab hasonló szójátékot, amiket kapásból, így, ahogy hallod, megállás és lélegzetvétel nélkül belerögtönzök a hasadba – itt egy darab papír, jegyezd!”

És százhúsz kilométeres tempóban diktálni kezdtem, alig tudta gyorsírni:

1. Öreg krokodilus = krokodilona

2. Éhes bálna = zabálna

3. Züllött medve = elvetemedve

4. Vidám mókus = nevetke

5. Csukáné férje = kancsuka

6. Kecskegida = gyerekecske

7. Nyűgösködő fogas = nyafogas

8. Zsidó disznó = kósertés

9. Ma született üsző = mariska

10. Hiú ünő = feltűnő

11. Kövér sas = hasas

12. Három macska = hármacska

13. Gyors ürge = fürge

14. Apátlan-anyátlan vakond = árvakond

15. Sebzett denevér = mindenevér

16. Félénk puli = lapuli

17. Kis pincs = pincsőke

18. Tíz agár = agárda

19. Vidám dog = boldog

20. Szegény sóshering = sóhering

21. Mozgó ászkarák = mászkarák

22. Kamatra dolgozó ázalék = százalék

23. Rosszkedvű cethal = ecethal

24. Ostoba márna = szamárna

25. Éhes atka = falatka

26. Sok borz együtt = táborz

27. Lyukas cipőjű százlábú = fázlábú

28. Skót gorilla = zsugorilla

29. Nőstény hermelin = fraumelin

30. Elmebeteg sügér = mesügér

31. Gyászoló izraelita veréb = süveréb

32. Jasszpacsirta = apacsirta

33. Tönkrement tehén = pleitehén

34. Bánatos mormota = szomormota

35. Becsapott liba = libalek

36. Lesben álló bak = silbak

37. Csinos kis cserebogár = csecserebogár

38. Buta darázs = badarázs

39. Kacér őzike = főzike

40. Lepkéné „in flagranti” = meglepke

41. Heccelő szitakötő = uszitakötő

42. Hanyatló értelmű tulok = butulok

43. Búcsúzó pávián = pápávián

44. Téli vadkacsa = évadkacsa

45. Hízelgő kacsa = kacsacsener

46. Az én kis csimpánzom = kicsimpánz

47. Nagy csiga = csigmond

48. Félénk pulyka = lapulyka

49. Duzzogó strucc = struccol

50. Kórházi poloska = ápoloska

51. Óriásszúnyog = iszúnyog

52. Két összeütköző bolha = karambolha

53. Rozmár fehérneműje = rozmáring

54. Szégyenlős tapír = tapirul

55. Ordító bölény = bömbölény

56. Bánatos seregély = keseregély

57. Öreg boa = óboa

58. Büszke kobra = dekobra!

59. Lábadozó kígyó = kigyógyul

60. Nem időszerű skorpió = máskorpió

61. Cifra skarabeusz = maskarabeusz

62. Híres tetű = ismertetű

63. Az egész világon elterjedt moszkitó = kozmoszkitó

64. Kikergetett moszkitó = moszkitolonc

65. Sokat beszélő polip = papolip

66. Jó előadó polip = polipinszkája

67. Serdülő masztodon = kamasztodon

68. Konzervatív paradicsommadár = maradicsommadár

69. Teherhordó pelikán = cipelikán

70. Éneklő pelikán = pelikántor

71. Együgyű flamingó = maflamingó

72. Hős kaméleon = kaméleonidász

73. Pukkadó banka = robbanka

74. Vagyonát elvesztett tigris = fatigris

75. Öreg oroszlán = koroszlán

76. Sok zerge = ezerge

77. Haragos vipera = csipera

78. Mérges öszvér = bőszvér

79. Vipera mint corpus delicti = viperanyag

80. Rágalmazó fogoly = ráfogoly

81. Ingerlékeny spitz = auspitz

82. Kardhal, akinek viszket = vakardhal

83. Szerelmes tapír = pistapír

84. Vádaskodó holló = koholló

85. Pucér termesz = termesztelen

86. Ostoba jaguár = hójaguár

87. Nevető hiúz = hihiúz

88. Meginterjúvolt atka = nyilatka

89. Vékony cincér = cincérna

90. Makacs tücsök = tücsökönyös

91. Tudós tücsök = betücsök

92. Filozófiailag képzett antilop = kantilop

93. Becsületes gazella = igazella

94. Kis bagoly = babagoj

95. Kan terrier = misterrier

96. Verekedő rigó = hirigó

97. Kis cinke = picinke

98, Politizáló giliszta = gilisztavezető

99. Nomádérzésű angolna = barangolna

100. Fekete gerlice = négerlice

Tovább nem tudtam eljutni, szellemes ismerősöm térdre esett, és úgy könyörgött, hogy hagyjam abba, soha többé nem bánt. Bár ilyenformán húsz darab bennem maradt, megkegyelmezek az olvasónak is, csak még azt közlöm vele, hogy Brehmben nem százhúsz, hanem legalább ötvenezer állatnév van, és én mindegyikre csinálok szójátékot, ha rosszul viseli magát az új esztendőben – egyelőre, hogy lássa nagylelkűségemet, arra figyelmeztetem, hogy csak kutyafajta van vagy ötszáz, s ezekből én, befejezésül, egyetlenegyet említek csak meg, Rintintint, akit, ha maga is tudna ilyen remek szójátékokat csinálni, bátran minősíthetnénk alulírott szerény elnevezéssel:

KARINTINTIN

Ballada az elveszett és megkerült kutyáról

„Találtam két kutyát: egy fekete ratlert, barna nyakörvvel és egy vizslát, fekete folttal a homlokán. Tulajdonosaik átvehetik a X. utca 13. második emelet.”

Egy népszerű kis napilap apróhirdetései közt olvastam a fentieket. Mindjárt Fifire gondoltam, az én kis törpe spiccemre – Istenem, vele is megtörténhetne, hogy elvész? És nem biztos, ilyen becsületes megtalálóra akadna vajon, aki annyira megérti a kutyatulajdonos lelkét, hogy fáradságot s még pénzt se kímél, csakhogy megnyugtassa őket, ismeretlenül. Vannak jó emberek, ezt a kis napilapot például nyilván valami kutyabarát egyesület támogatja, az apróhirdetései tele vannak ilyen effélével – aki elveszti a kutyáját, mindjárt itt hirdet, és a kutyamegtalálóknak is találkahelye a rovat. Előbbiek „illő jutalmat” ígérnek a megtalálónak, utóbbiak többnyire szerények, nem igényelnek jutalmat.

Fifi kutyámnak délben említettem is ezt a dolgot, de ő csak füleit mozgatta, megvetően. Nagyon rosszul teszed, hogy ilyen fölényes vagy, Fifi, mondtam neki, zavaros időket élünk, egy úriházból való kutya nem vigyázhat eléggé, és te különben is szeles vagy, mindig elszaladgálsz – mi lesz, ha egyszer nem találsz haza? Látod, egy vizslával is megtörtént, amelyik pedig – ne haragudj – sokkal intelligensebb fajtából való, ami a tájékozódást illeti.

Fifi erre megsértődött, nem szereti ezt a fajvédő hangot, ő modern, humanista kutya, egyenlőség és testvériség híve a kutyapolitikában.

Mégis megtörtént a szerencsétlenség, ahogy előre láttam. Méghozzá az orrom előtt.

A Margitszigeten sétáltunk, egy pillanatra elengedtem a pórázról, bementem valamit vásárolni, azt hittem, utánam jön. Mire kijövök a boltból, Fifi nincs sehol.

Képzelhetik kétségbeesésem. Az őröket mind felzargattam, tűvé tettem a szigetet. Semmi eredmény, pedig nagy segítségemre volt egy derék ember, aki munkanélküli iparosnak nevezte magát, és önzetlenül és buzgón keresett velem együtt, azt mondta, meg tud érteni, ő is tartott kutyát, míg tellett, nagyon jól emlékszik, „hogy hozzá tud nőni az ember szívéhez egy ilyen oktalan állat, jobban mint egy barát, tessék elhinni.” Így fejezte ki magát. Bánatomban jólesett a részvét, egészen összebarátkoztunk, még ő figyelmeztetett, hogy tegyek közzé hirdetést abban a napilapban, ígérjek tisztességes jutalmat, annak talán meglesz az eredménye.

Meg is volt.

Az apróhirdetést követő napon már reggel jelentkezett egy szerény kishivatalnok, Fifivel. Elmondta, hogy menyasszonyával sétálgatott aznap a szigeten, amikor Fifit észrevették. Fifi nagyon bánatos volt, olyan szomorúan nézett rájuk, „tetszik tudni, a menyasszonyomat minden kutya szereti”, egyenesen könyörgött a szemével, hogy vigyék magukkal, mert ő eltévedt. Hát most két napja tartják és bevallja őszintén, úgy megszerették, eszükbe sem jutott volna megválni tőle, ha nem olvassák véletlenül azt az apróhirdetést.

Kutyaszeretetük úgy meghatott, hogy dupláját ajánlottam fel az ígért jutalomnak, amit egy nagy szabadkozások után elfogadott.

Sétálás közben (jól vigyázva a pórázra) haragosan pirongattam Fifit, hogy ugye, megmondtam neki előre, ez lesz a vége. Darabig komoran hallgatott, aztán dobbantott egyet a lábával, felemelte a fejét és megszólalt.

– Hát most már nem bírom tovább – mondta Fifi –, kénytelen vagyok megszegni a fogadalmat, amit minden kutya letesz, még születése előtt a kutyatársadalom védőszentje kezébe, s mely szerint emberrel nem állunk szóba, bármilyen fontos volna. De képtelen vagyok hallgatni ezt a sok badarságot. Nálad nagyobb pali még nem volt a világon. Engem tanítasz, aki jobban ismerem a fajtádat, mint te az enyémet? Vedd tudomásul, hogy egy óriási szervezet dolgozik itt Pesten, alaptőkével és szakosztályokkal, egész sereg alkalmazottja van. Az a csirkefogó, aki elhozott, társa és üzletfele annak a másik csirkefogónak, aki a szigeten segített neked keresni – társa és nem menyasszonya. Együtt loptak el, hurokkal, abban a percben, amikor beléptél a boltba. Ez a gengszter bevitt a „telepre”, ahol jelenleg is vagy ötszáz kutya sínylődik, várva, hogy kifizessék érte a váltságdíjat, amit „becsületes megtaláló” címen zsarol ki belőle az apróhirdetésekkel dolgozó tolvajbanda. Szégyelld magad.

Minden kommentár nélkül közlöm Fifi szavait.

Bodri

Nem találták el.

Nem kutyáról van szó.

De a félrevezetés részemről szándékos, hogy az olvasót rákényszerítsem Bodriról szóló monográfiám elolvasására: ha az olvasó azt hiszi, kutyáról van szó, okvetlenül belefog, legalábbis – aztán ha már belefogott, talán mégiscsak végigolvassa, mint a kártyás, aki megy a pénze után.

Hiszen nem akarok én túl sokat foglalkozni Bodrival, nagyon jól tudom, mi a divatos és mi az elavult az irodalomban. Ha Bodri csakugyan kutya volna, mint neve után gondolná az ember, nem egy rövid novellában, hanem egy kétkötetes regényben dicsekednék el Bodrival, kitűnő kollégáimnak, Márai Sándornak és Kálmán Jenőnek modorában. Mióta ugyanis Jack London divatba hozta a kutyát, a kutyaregények hovatovább kiszorítják az emberregényt. Legutóbb, mikor szeretett kiadómnak bejelentettem, hogy Napóleonról akarok regényt írni, nagyon megörült, rögtön tárgyalni akart, és csak akkor fintorította el az orrát, mikor kiderült, hogy az eredeti Napóleonról van szó, s nem egy ilyen nevű kutyáról.

Ezek után elárulom, hogy Bodri nem kutya, hanem teknősbéka.

Bodrit eredetileg Nagyságos Asszonynak vettem és vittem ajándékba, Nagyságos Asszonynak, aki meghívott ebédre. Virágot mégse vihetek, gondoltam, azt minden jampec vinne, tőlem mégis valami eredetit várnak. Nagyságos Asszony azonban sírógörcsöt kapott, mikor Bodrit meglátta, az ura fanyarul mosolygott, ebéd közben meglehetősen hűvös volt a hangulat, s estére, rongyokba csavarva, lakásomon találtam Bodrit, levél kíséretében, hogy nagyon hálásak mind a ketten nagylelkű ajándékomért, de Őnagysága idegállapotát a háziorvos nem találta kielégítőnek ama különleges élvezet elviselésére, amit egy teknősbékával való állandó érintkezés jelent.

Kicsinyes lelkek.

Persze, gondolhattam volna.

Ott is a kutyát nyalják-falják, egy ronda spitzet. (Még ha az én kutyám volna, az legalább egy édes, okos dög.)

Elhatároztam, hogy csak azért is megtartom Bodrit.

Rögtön, kihajítottam a virágszemetet egy tágas vázából, és felvettem a harcot családommal, Bodri védelmében.

Annyit elértem két hét alatt, hogy most már legalábbis megtűrik, jobban mondva rám hagyják, mint bolondon a rögeszmét. A többiek tovább rajonganak Muki kutyáért.

Bodri nem sok vizet zavar, illetve csak a vázában levő vizet zavarja, máshová úgyse engedik.

Barátságunk egyoldalú, de annál meghittebb. Bodri egész nap a váza fenekén üldögél, vagy áll, vagy fekszik, vagy nem tudom, hogy mondjam, emberközponti fejemmel azt a helyzetet, amit egy négylábú elfoglal – okos, figyelmes kígyófejét kitartja a vízből, mozdulatlanul.

Két nap alatt elértem, hogy nem húzza már be a fejét, ha kiemelem a vízből, hogy elszórakozzam vele. Óvatosan fordítja a nyakát, hűvös, kemény orrával megszagolja az ujjamat. Ha a hátára fordítom, ennek a nyaknak egyetlen, izmos atlétamozdulatával megfordítja az egész súlyos teknőt. Földre téve rögtön mászni kezd, különös, könyöklő négy lába keservesen, de elég fürgén araszolja a padlót.

Furcsa egy állat, annyi szent.

Meg tudom érteni, hogy az átlagízlés előtt semmi sikere. Emberrel szemben a nyugodt, kissé óvatos közöny álláspontjára helyezkedik. Nem hízeleg, mint a macska, nem tombol az őrjöngő emberszerelem és odaadás vitustáncában, mint a kutya. Nem futkos, nem mókázik, mint a mókus, nem kapkod, mint az egér, nem affektál, mint a kanári, nem vág grimaszokat, mint a majom, nem henceg, mint a tigris, nem fontoskodik, mint a bagoly, nem idegeskedik, mint a hal. Semmiféle szerepet nem játszik el a természet kabaréjában, nem mutatja magát másnak, mint ami, nincs egy fölösleges mozdulata. Nem mulattat senkit, nincsenek ötletei.

S mégis van benne valami egyéni komikum a szemlélő – és valami egyéni tragikum a saját szempontjából.

És ez a tragikum magyarázza meg a jellemét és jellemében megadott sorsát.

A teknő az a sors.

A teknő az az önként vállalt börtön, amelyből nincs szabadulás, amint hogy csak olyan börtönből nincs szabadulás, amit magunk építettünk magunknak. A teknő, az a szörnyű abroncs, az a Diogenész-hordónak is szűkre szabott nyakörv és cingulum, spanyolcsizma és vasprés, amivel önmagát ítélte örök penitenciára ez a hosszú életű fajta.

A peteburok lágy kocsonyájában, még mielőtt megszületett, ennek az élőlénynek nem voltak illúziói a külvilágról, ahova indulni készült, ami idekint várt rá. Nem számított testvéri és anyai simogatásra, langyos összebújásra, szeretetre. Az élők önzetlen, örömet okozó örömére, egymás vonzalmában, amit ingerlő, puha bőr, selymes haj, pompás színek, turbékoló hang inspirál. A valóságra számított, a végcélra, a minden szeretet és vonzalom mögött ott leselkedő csattogó fogakra és éhes gyomorra. Köszönte alássan, nem kért belőle: inkább lemondott a sütkérező lepketáncról, le az aranyhal kecses ficánkolásáról, mely az esetek kilencvenkilenc százalékában egy valamivel nagyobb hal bendőjében szokott végződni. Tudta, miről van szó ebben a világban, végeredményben: erre készült fel, semmi másra. A komolyan vett és minden nemi képzelődéstől, a „festett egekbe kancsalító” ábrándoktól mentes pesszimizmus produktuma ez az áttörhetetlen páncél, amit üres, optimista cafrangok helyett épített magának.

Si vis pacem, para bellum – egyetlen mód kínálkozik élni az élők között, hogy békében hagyjanak: légy sérthetetlen. (Eleget hallhattuk mostanában, nagy államfőktől Európában: a béke biztosítéka a fegyverkezés.) Ez az elv, ez a meggyőződés vált Bodri rögeszméjévé – ez a filozófiai rendszer lett az ő tébolya, és most tessék megnézni –, itt áll a túlméretezett védekezés szobra, nyomorékja tulajdon sérthetetlenségének, se ki, se be alak, nem lehet vele semmit kezdeni, nem lehet bevenni közös üzletbe, mulatságba csendestársnak vagy reprezentatív barátnak, nem jó akvizitőr, nem egy „jó megjelenésű fiatalember”, akit felek látogatására keresnek az apróhirdetések, nem egy jó haver, akivel szívesen mutatja magát akárki – képzeljék el, mihez fogjak valakivel, akárhogy szeretem is, kinek mutassam be, hol protezsáljam, hol jelenjek meg vele, hogy bizonyítsam, hogy alapjában egy kedves és rokonszenves teremtés, valakiről, aki állandóan a hátán hordja a fürdőkádat?

Nevetséges figura, elismerem.

Tanulság: légy pesszimista, jó, jó, de nem ennyire. Mert íme, a túlzott pesszimizmus az oka, hogy hiába beszélek Bodriról, hiába adtam neki kutyanevet, saját neve helyett, amit inkognitóban tartok, és hiába bizonyítom a szerzőkkel, hogy egy igazán kedves, úri modorú és tehetséges állat, és hogy milyen hosszú életű – ugyan mit ér egy ilyen élet, fogják mondani, még ha hosszú is!

Még csak a bibliai tételt se igazolja, mert peték útján szaporodván, nem is ismerte apját és anyját, még kevésbé tisztelhette.

És csak magamnak teszem el a meleg és szívet bizsergető emléket, hogy tegnap este, hosszas koplalás után végre egy szemérmes és megértő mozdulattal kikapta kezemből és lenyelte a húsrostot, amivel kínáltam, és hogy azóta úgy érzem, nem vagyok egyedül.

Lesz valaki, aki megosztja velem utolsó falatomat, ha addig – nem lévén fürdőkád a hátamon – első falatjává nem avat egy édes, rajongó, hízelgő és mulatságos vadmacska vagy egy oroszlánkörmeit próbálgató ifjú kritikus.

Karrier

(Az Új Lafontaineből)

Nem volt népszerű az iskolában. A kollégák nem szerették, bár mindenki elismerte róla, hogy nagyon intelligens.

Tehetséges és intelligens, de lusta. Akkor már mindenki készült valamire, mindenkinek megvolt a maga külön ötlete, saját gondolata, amiből megél majd. Ló az izmait fejlesztette, Tigris a karmait, Gyík már foglalkozott a gondolattal, hogy szárnyakat növeszt magának, Teknősbéka kőkemény lakóházat farigcsált, Pók bonyolult hálórendszert tervezett, Darázs egész nap számolt, rajzolt, szerkesztett, s már közel volt hozzá, hogy differenciálhányadossal, infinitermál-módszer segítségével megkapja a térkihasználás optimális formáját, a hatszögű sejtet.

Ő nem foglalkozott komoly stúdiumokkal. Egész nap ugrált, sütkérezett, táncolt vagy lustálkodott. Még csak lombsátrat se rakott össze vagy fészket, pedig mellső lába hihetetlenül kifinomodott, játszva pucolta le és törte fel a mogyorót, aminek átfúrásához Szúnak napok kellettek. Legkedvesebb mulatsága a komédiázás volt, rémes fintorokkal szórakoztatta vagy bosszantotta inkább osztálytársait, mintegy dicsekedve ráncos pofájának ocsmányságával. Zsiráf és Elefánt megvetéssel elfordultak, csak Hiéna röhögött rajta.

Az érettségin csúfosan megbukott. Semmit se tudott rendesen, ami az életben való elhelyezkedéshez kell. Nem voltak tisztességes fegyverei, föld alatti folyosói, pofazacskói, gyűrűi, agancsa, változó színei. Még a szőrzete is kopottabb és rendetlenebb volt a többinél, talpa csupasz, csülke puha – tornában volt még aránylag a legjobb, de ebben is rendszertelen és logikátlan. A feltett kérdésekre próbált valamit makogni, utánozta a jó tanulót, torz pofákkal megsértve a Bizottság tekintélyét. Végre elutasították s még pótvizsgára se mehetett, egyhangúan az Erdő szégyenének nyilváníttatott. Ahogy a fák közül kifutott, társai restelkedve sütötték le a szemük, ő pedig szamárfülezett és vicsorgott, hátulját mutogatta nekik, úgy tűnt el a sivatag irányában.

Évekig nem hallottak felőle, az első találkozóra se hívták meg, azt hitték elpusztult valamelyik homokbucka alatt, vagy felfalták a termeszek.

Sok idő múlva jöttek róla az első hírek. Vándorfecske kezdte fecsegni, hogy átvergődött a Nagy Vízen s északon, Hidegországban telepedett le. De nem fagyott meg, mert bundája van és gyapja.

– Bundája? – csodálkozott Medve – hogy lehet az? Hiszen ez az én szabadalmam. – Lehetetlen – mondta Juh is, valami tévedés lesz.

A szabadalmi védelem ugyanis ismeretlen az Erdőben, mivel ott egymástól soha nem lopnak alapgondolatot.

Annál nagyobb volt a csodálkozás, mikor sorjában jött a többi hír.