KARINTHY FRIGYES

Így írtok ti

Világirodalom

Kossuth Kiadó

Tartalom

KÜLFÖLDI PRÓZA

I

Wilde Oszkár, a hedonista

Ohnet György, a lélekbúvár

Zola Emil, a realista

Arcübasev, a modern

Kneipp Sebestyén, a józan

Robinson Krausz

Conan Doyle

Verne Gyula

II

Dickens

Maurice Leblanc

Hans Heinz Ewers

Gabriele D’Annunzio

III

H. G. Wells

Sinclair Lewis

Edgar Wallace

IV

Emil Ludwig

KÜLFÖLDI DRÁMA

I

Ibsen Henrik, a ködös

Rostand Ödön, a ragyogó

Bernstein Henrik, a hatásos

II

Mihail Petrovics Arcübasev

Pierre Louÿs

William Shakespeare

Edward B. Sheldon

Schnitzler

Shakespeare Vilmos

Oszip Dümov

III

G. B. Shaw

Pirandello

John Galsworthy (I)

John Galsworthy (II)

Eugene O’Neill

IV

Somerset Maugham

Ferdinand Bruckner

Christa Winsloe

Jacques Deval

George Kauffmann – Moss Hart

Denys Amiel

Edith Ellis

Szabályos lélektani dráma

Impresszum

KÜLFÖLDI PRÓZA

I

Wilde Oszkár, a hedonista

GÓRI ANDREJ MELLÉNYE

Első fejezet

A hamvaskék alkonyat bágyadtan világított be a terász üvegtáblái között, melynek párkányán egzotikus virágok szövögették az árnyékok hosszú, selymes gobelinjét. Két fiatalember ült egymás mellett a halvány rózsaszín tabouretten, és hallgatagon cigarettáztak. Az egyik lágy, csudálatosan szép körvonalaiban egy gyöngéden kifejlő lótuszvirághoz hasonlított, de emellett valami határozottan nőies volt benne. Szája és orra, mint két egymásba hajló dhália-szirom, remegett a belső izgalomtól.

A másik férfi, akinek ujjai hosszúak és hajlékonyak voltak, hátravetette magát.

– Górián! – mondotta halkan és mélyen – miért tesz úgy, mintha gondolkodnék? Ön oly szép, hogy nem érdemes gondolkodnia.

– De hát akkor mi az élet? – kérdezte Górián, és felállott, mint egy görög szobor.

– A kiváltságosak szórakozóhelye! – vetette oda könnyedén lord Para Dox – olyan szalonféle, amelyben csak úriembereknek szabadna lenni.

– De hát én, én… – sóhajtotta Górián és elmerengett.

– Ön megérdemli az életet, Górián. Legyen az ön végső törekvése mindig az, hogy ne kelljen törekednie.

– Tehát, tehát akkor…

– Mitől tart ön, Górián? Még mindig nem látja, hogy az élet akkor szép csak, ha legyőzzük? Keresztülgázolni önmagunkon és a világon: ez a művészi élet titka.

– És hiszi ön ezt, lord Para?

– Dehogy, hiszen akkor nem mondanám. Az igazságok nálam csak arra valók, hogy rokonszenvessé tegyék a tévedéseket.

– És az őszinteség…?

Lord Para egy könnyed mozdulatot tett.

– Nos, az őszinteséget is szeretem, mikor előnyösebben alkalmazható a hazugságnál.

Felállt, odament Góriánhoz, kezét a fiatalember szoborszerű vállára tette, és ünnepélyesen szólott:

– Górián! – az élet öné! Éljen egyéni életet! Éljen művészi életet! Mutassa meg az embereknek, hogyan kell átvarázsolni az életet művészetté és a művészetet életté! Minden, ami önzés, emberi. A mi célunk e földön, hogy impressziókat termeljünk, és megvessük az igazságot. Tagadni kell a létet, hogy élvezni tudjuk. Most pedig menjünk az estélyre. Nyissa ki az ablakot, hadd legyen becsukva.

– Nem értem…

– Nem érti? Akkor ez egy aforizma.

Második fejezet

Snazil, a szabó, ott ült az ottománon, és elmerülve szemlélte Góriánt.

– Elhoztam a mellényt! – mondotta komoran.

Górián átvette a művet. Gyönyörű, fehér atlaszmellény volt. Sokáig nézte és tetszett neki.

– Ön remekelt! – mondotta Snazilnak.

– Igen – válaszolt amaz révetegen. – Az életemet varrtam beléje. Minden eddigi alkotásom hazugság és reménytelen küszködés volt. Végre megtaláltam önmagamat. Egyéniségem, létem problémájának a megoldása itt fekszik ön előtt e mellényben, Górián.

– Igazán kedves! – mosolygott Górián. Snazil letérdelt, esküre emelte kezét.

– Szeretem önt, Górián! – szólt. – Az ön egyénisége fáklyaként áll az életemben. Lelkem minden atomja az öné, ön az én hitvallásom.

– Na jól van, kedves Snazil – mondotta Górián gyermekes szórakozottsággal. – Most pá magának.

Snazil kiment, míg Górián elégedetten dűlt végig a szófán. Ó, neki is tetszett ez a mellény, mely vakító ragyogásában, szikrázó gyöngyházgombjaival az ifjúságot, a szépséget, a reményt sugározta ki magából. Fölvette és kiment az utcára. Ártatlan, kíváncsi lelke egyre azon tűnődött, hogyan valósíthatná meg a lord Para mámorító ígéreteit az életről.

Egy gyönyörű, virágszerű leány jött vele szemben az úton. Górián odament hozzá, szerelmet vallott neki, és megkérte feleségül. A leány karjaiba omlott, mint egy önfeledt azaléaszirom, melyet a szél röpít.

Rajongó boldogsággal rohant Górián a papért. A leány ott várt rá az utcán. Mikor visszatértek, még mindig ott volt, de az egyik fülének a cimpáját másképp tartotta, mint előbb: legalább Góriánnak úgy tetszett. Egész művészi énje föllázadt, keserű düh ragadta meg, és nyakon verte menyasszonyát, aki sírva omlott lábaihoz. Górián azonban elrúgta magától, és otthagyta a porban, a belső haragtól rózsás pírban égő, gyermekesen naiv kifejezéssel hazament. A leány némán lehajtotta fejét, és közben marólúgot ivott. Górián otthon leült az indiai mahagónfából készült Louis XV. kanapéra, és olvasni kezdett.

Egyszerre mellényére nézett, és a vér megállt ereiben.

– Mi ez? – kiáltott és összeborzongott.

A mellényen egy hosszú, vigyorgó ránc húzódott végig, mely gonoszul és gúnyosan, kegyetlenül meredt a szemébe. Odahajolt, jobban megnézte, és meggyőződött, hogy nem tévedett.

– Mi ez? – kérdezte újra.

És ekkor mindent megértett. Ez a mellény volt hivatva az ő második énjét viselni, az ő bűneit és gonoszságait, a művészi élet borzalmas gyönyöreit. Valahányszor a jövőben elkövet valamit, ez a mellény meg fog változni, míg ő változatlan és szép marad. Hát ilyen volt ez a mellény.

Harmadik fejezet

Hatvan év múlt el. Górián még mindig szép és ifjú volt: ártatlan és tiszta szemeiben valami gyermekes, szinte naiv üdeség tartotta magát.

Górián szép életet élt: megvalósította lord Para eszményét a művészi életről. Ázsiából puha, turáni szöveteket hozatott és szobáit befödte velök. Voltak gyönyörű szövetjei, szobrai: vett drágaköveket és ausztráliai gonggonghangszereket. Volt három halványsárga velencei tükre és gyémánt kézelőgombja, mely a villanyfényben türkizkék színben égett.

Gyakran fürdött, hogy bőrének likacsos simaságát megőrizze. Hogy arca üdeségét megtartsa, leszokott a gondolkodásról, mely lord Para állítása szerint megnyújtja az orrcsontot és az állat.

Időközben elolvasott egy könyvet is, amely annyira megtetszett neki, hogy még egyszer elolvasta. Azután tizenkét példányt beköttetett ebből a könyvből, különféle színű selymekbe köttette, és tizenkét faragott elefántcsont állványon tartogatta őket szobájában. Néha elment társaságokba is, ahol bámulták szépségét és ifjúságát.

És a művészi életnek ezeket a borzasztó, sötét bűneit nem ő, hanem a mellénye viselte. Míg ő üdén és fiatalon tobzódott, addig a titokzatos mellény egyre ráncosabb, gyűröttebb lett: fenyegető jelek gyanánt húzódtak rajta végig kísérteties, sárga kopások; ásítozó, petyhüdt lyukak, melyek az ő sötét bűneiről beszéltek. Góriánnak hovatovább lelkiismeretévé vált ez a mellény: estefelé, mikor egyedül maradt, kinyitotta a ruhaszekrényt, és a holdvilágban megkövülve nézegette a hátborzongató látványt.

Egy nyirkos, hideg estén meglátogatta őt Snazil, a szabó. Időközben ő is kissé idősebb lett, de még mindig szerette Góriánt.

– A mellényt, a mellényt akarom látni… – mondotta hideg szomorúsággal. Az ő élete meg volt törve, művészete nem fejlődhetett tovább.

Górián rémesen, rekedten kacagott föl. Vad érzés fogta el.

– Jöjj tehát, nézd meg a mellényt! A te műved! – kiáltott és felkapott egy aranyművű gyertyatartót. Az elsötétített, dohszagú felső csarnokban ott lógott, vörös bársonyalapon a mellény. Górián odatartotta a gyertyát. Az elszörnyedés kiáltása szakadt föl Snazil lelkéből. Egyszerre ő is megértett mindent.

– Íme, itt a mellény! – mondotta sötéten Górián. – A te műved! Te kellemetlen fráter!

E szavak után mély, művészi ábrándok suhantak keresztül a lelkén. Fölvette az asztalról a kést, és tizenkétszer Snazil hasába szúrta. Azután sötéten elmerengett. Odakünt csatakokban zuhogott az eső, és nekiverte magát a gótíves ablakoknak.

Negyedik fejezet

Ez időben Góriánt valami lágy szomorúság jellemezte. Érezte, hogy létének művészi fejlődésében fordulat következett be. Gyakran álruhában lejárt a tengerpartra, ahol matrózokkal, gyilkosokkal, újságírókkal és más ilyfajta demokrata elemekkel érintkezett. Néha újabb, művészi impressziók kedvéért apróbb rablógyilkosságokban vett részt. Estefelé vénasszonyokat ütött agyon a mellékutcákban: olykor meg zsebmetszőnek öltözve, népgyűléseken szónoklatokat tartott a kommunizmus mellett. Egyénisége ezáltal újabb színeket, nüánszokat vett föl, és ami a fő: mindinkább közeledett az élet művészetének megoldása felé.

– Mert ez a fő! – mondotta neki lord Para. – Mi mindnyájan bizonyos mértékben állatok vagyunk. És ez emberi bennünk. Igen, el kell homályosítani az erkölcsi életet, hogy teljes fényében ragyoghasson.

Górián azonban rosszkedvű volt.

– Mit szólnál hozzá, lord Para – szólt vontatottan –, ha azt mondanám neked, hogy agyoncsaptam Snazilt.

– Elhinném, feltéve, ha hazudnál. Azonban te nem vagy képes ilyen erőteljes hatásokra. Ahhoz, hogy egy embert megöljünk: drámai műízlés kell. Tulajdonképpen minden gyilkosság újjáteremtés: olyan renaissance-féle. De ehhez gyönge, szentimentális lelkek valók, Górián.

Górián elgondolkodott.

– Az lehet – mondotta aztán. – Mégis, Para, szeretnék megjavulni.

– Erre az egyetlen mód az, ha bűnt követsz el. – Ugyan…?

– Valóban. Végeredményben csak azért követünk el bűnöket, hogy a javulás gyönyörét élvezni tudjuk.

– Te cinikus vagy.

– Ez onnan van, mert túlságosan lágy a szívem. És mert ismerem a nőket.

– Para, Para, mit tegyek tehát?

– Oszd szét az egyéniségedet, hogy megmaradjon neked. A lélek legfőbb törvénye, hogy imádja a testet. Legyünk rabjai a szabadságnak. Minden elviselhető, amit nem tudunk kitartani. Az elvetemültség ornamentika a lelken. A hideg nem más, mint meleg. Az a magas, ami alacsony. A zöld, az csak átmenet a piros felé.

A csúnya az szép. A macska az kutya. A fehér az fekete. A világ az egy aforizma. Én vagyok te, te vagy én, ki a szamár, te vagy én?

E szavak után, melyeket őrült, fokozódó gyorsasággal hadart el: lord Para egy könnyed mozdulattal a fejére állott, és lábait ruganyos ütemekben ingatva, kisétált az ablakon keresztül.

Górián egyedül maradt. Fásultnak érezte magát. Aztán egyszerre könnyekben tört ki, és elhatározta, hogy megjavul. Igen, lemond az életről, és szebben rendezni be, mint eddig.

És a mellény, a mellény? Nos tehát, igen. Ki fogja mosatni a mellényt. A mellény ismét szép lesz és tiszta és méltó hozzá. A javulást meg fogja érezni a mellény is, újra üde színekben fogja visszaverni az ő elpocsékolt ifjúságát.

De amint a mellényre nézett, egyszerre elsötétült. Nem, nem, ez a mellény örökké viselni fogja az ő bűneit. Sötét, vörösesbarna foltok húzódtak róla lefelé. Gonosz, durva szakadások torzították el felszínét. Véresen és foltosan szemébe nézett az elhalványuló Góriánnak.

És Góriánt egyszerre dühös gyűlölet fogta el. Ah, véget vet ő ennek a gyötrelemnek! Vérben forgó szemekkel nézett körül, és meglátta az asztalon fekvő papírvágó kést. Fölragadta, és egy dühös pillantással felszakította vele a mellényt, markolatig döfve a hajtókába.

A szerencsétlen fiatalember dühében egészen megfeledkezett róla, hogy ő is benne van a mellényben.

Mikor a berohanó szolgák megtalálták, arca és termete eltorzulva, meggörnyedve meredt a szoba tetőzete felé. Hosszú, fehér szakálla nőtt, és homlokán teljesen ki volt fejlődve az a három bibircsók, mely eddig észrevétlenül lappangott üde vonásai között. Szája petyhüdten lógott szakállába.

A mellény azonban ragyogó és fehér volt, mintha abban a percben hozták volna haza a pucerájból.

Ohnet György,
a lélekbúvár

A VASALÓGYÁROS

Gépészmérnöki szakregény, huzagolt és hengerelt érzelmekkel. Az előforduló vasalók a párizsi Thonet-cég gyártmányai. Párizs, 1883., tout droit reservé [minden jog fenntartva]. Kiadja: aki bevette.

I

Egy gyönyörű, tavaszi délután a maussadeville-i kastély parkjában sétált Obscure, a főúri lak húszéves leánya. A (magashosszmetszet: 2 m) szőke hölgy arcán már e percben ott honolt az a gőgös, nemes büszkeség, mely oly nagy szerepet fog játszani e regény második kötetében, a 226-ik oldaltól kezdve.

– Malaise – szólalt meg, fölvetve öntudatos fejét e hölgy, a tiszteletteljesen várakozó komornyik felé –, Malaise, mi az a magas épület, mely a lemenő nap tüzében oly siváran meredez kastélyunk ősi tölgyfái közül a távol lebegő ködön keresztül?

– Úrnőm – válaszolt néma taglejtéssel az alantas szolga –, ez Derpléd Filippe vasalógyáros mint részvénytársaság.

– Ah – mondotta a grófnő, saját, jól felfogott érdekében.

És egyetlen, széles mozdulattal elhalványuló ajkába harapott.

II

– Ez Derpléd Filippe – mondotta Gaszton, bemutatva Obscurenek a vasalógyárost.

Körös-körül a táncolók forgataga örvénylett, grófok és márkik táncoltak a padló tükörsima lapján.

– Ön a szomszéd gyáros? – kérdezte fagyosan a grófnő, míg nemes orrcimpái remegtek.

– Az vagyok, grófnő. Itt állok ön előtt, munkásember vagyok; a vasalók egyszerű, jeltelen hőse. A szilárd tettek, nem a sok szó embere. Darabos, kiedzett egyéniségem korlátaiba nem illeszthetem be az előkelő társalgás útvesztőin elfinomult röpke szellemi játék kecses művészettel körvonalozott követelményeinek gondtalanul csapongó cikornyáit.

A vasalógyáros ezután esetlenül meghajolt, és sorba rálépett mindenkinek a lábára.

III

– Asszonyom – mondotta komoran az ügyvéd –, ma reggel értesülök róla, hogy önök összes vagyonukat, névleg 900 000 frank és 50 centimes-ot, elvesztették.

– Ah! – szólalt megdöbbenve Obscure anyja, az ősz főúrnő – minő csapás! Ne szóljon leányomnak. Sohasem szabad megtudnia.

– Természetesen – bólintott az ügyvéd.

Athalie, Obscure barátnője, e napon meglátogatta a grófnőt. A XIV. Lajos korabeli karszékben ülve, Obscure bágyadtan nyújtotta kezét.

– Édesem – sziszegte Athalie –, örömmel értesítelek, hogy Gaston herceg, a te volt vőlegényed, megkérte kezemet.

Obscure arcát lázas pír borította el.

– Hogyan? – kiáltott. – A nyomorult aljas! – De hirtelen legyőzte magát, nyájasan tette hozzá: – Örülök, drágám.

A büszkeség győzött!…!…

– Gaston herceg! – jelentette az inas.

– Várjon! – kiáltott Obscure egy hirtelen, rémes bosszútervtől elhalaványuló arccal. – Hozassa ide azonnal, per zsup, becsomagolva, Derpléd Filippet, a vasalógyárost.

Mielőtt még Gaston beléphetett volna, a csomag megérkezett. – Gyáros úr – mondotta bosszútól lángoló szemekkel Obscure –, nincs sok időm: legyen szíves, kérje gyorsan a kezemet, és jegyezzen el magának. Nos – tevé hozzá lázas idegességgel –, siessünk, mamlasz.

A gyáros némán engedelmeskedett.

Mire Gaston a szobába léphetett, a vasalógyáros ismét be volt már csomagolva, és Obscure menyasszony volt.

– Ah – mondotta a herceg, egy kifogástalan kézmozdulattal.

IV

A LX. Fülöp korabeli szalonban mélyen magába merülve merengett Obscure, a vasalógyáros lakásán, egy félórával esküvőjük után, a XXII. Gábor korabeli fauteuilben. Lázas pír váltakozott arcán az ibolyakék halványsággal.

A vasalógyáros hangtanul lépett a terembe, egy fenékajtón keresztül, melyet a IV. Lajos korabeli inas nyitott ki előtte.

– Madame – mondotta nyílt egyszerűséggel.

– Filippe – szólt elhalványulva Obscure –, ön tudni fogja, mivel tartozik főúri büszkeségemnek. Remélem, mint köznép, tisztában van azzal, hogy a grófoknál az nem szokás, amire ön gondol?

– Hogyan, grófnő? – kiáltott elfojtott keserűséggel Filippe – kegyed nem szeret engem?

– Nem, Filippe, tudja meg. E terem falai örökre zárvák ön előtt. Mit képzelt ön, aljas pribék, csőcselék? Azt hivé, hogy büszkeségem csarnokát beszennyezetheti? Ó, köznép, megsértett nőiességem büszkeségével mondom önnek: szedje a lábát a nyaka közé, és hordja el szennyes irháját, taknyos!

A férfi lelkében néma, rettenetes harc dúlt e metsző gúny hallatára. Nehány percnyi küzdelem után győzött benne a vasaló.

– Ezó – mondta egyszerűen, férfiasan –, tehát a grófoknál nem szokás.

Ez volt minden. És Filippe, keblének romba döntött oltárával, lassan haladt az ajtó felé, vigyázva, hogy a törmelékekkel be ne piszkítsa a XIX. Samu korabeli szőnyeget.

Az ajtó előtt megállt és fenyegetve rázta ki öklét.

– Obscure – kiáltott –, megtörlek, pedig cufelig szeretlek. És ekkor csönd borult a kastélyra.

V

Odakünt, a gyárban, súlyosan zuhogtak a kalapácsok. Ősz volt. Obscure és a vasalógyáros már tíz hónapja házasok. Filippe jéghideg kőkeménységű férfiassággal mérte végig a termeket. Mindennap félóráig törte nejét, hűvös udvariassággal.

– Grófnő – mondotta jéghidegen, egy forró augusztusi napon a gőzfürdőből jövet –, meghívtam kastélyunkba az ön barátnőjét, Athaliet és a herceget.

– Miért hívta meg, undorító ember? – sóhajtott az arisztokratikus körökben elfinomult nő, lázasan elpirulva – hiszen tudja, hogy utálom őt, mint a kukoricagölödint. Vajon mely kacskaringós istennyila ütött az ön tökfejébe, hogy a nyakamra hozza?

A demokrata hűvösen, szilárdan mosolygott:

És Athalie megérkezett. Az előkelő társaság a …i erdőben XIIV. Nándor korabeli vadászatot tartott.

Athalie hercegnő az előkelőbb arisztokraták modorában kacérkodni kezdett a vasalógyárossal. Az orrát fricskázta, néha pedig felült a hátára, és lovacskát játszott. Mindezek nagyon feszélyezték Obscuret. Akkor már szerette férjét…

– Kedves Athalie, beszélni szeretnék veled – mondotta Obscure lázas pírral arcán.

– Parancsolsz, édesem?

Visszavonultak a X. Miksa korabeli terembe.

– Athalie – kezdte szelíden Obscure –, mit akarsz férjemmel? – Mit akarnék, édesem? Miért e kérdés?

– Athalie – folytatta Obscure, azzal az elfojtott szenvedéllyel, mely a felső tízezer sajátja –, ha férjemmel kacérkodsz, kikaparom a szemeid golyóját.

– Míg én – búgta fagyosan a szép szirén –, szálankint kitépendem hajaid, grófnő.

És diadalmasan kacagott az elhalványuló Obscure szemébe.

– Athalie – mondotta elgyengülve Obscure, míg oligarcha vonásai idegesen rándultak. – Az én férjem az enyém. Miért játszol elfinomult lelkemmel, barátnőm? Szeretem férjemet. Ki férjemet akarja: úgy vágom kupán, hogy elszédül, hercegnő.

– Grófnő, nyíltan szólok veled: pukkadj meg, édesem.

– Ah, miért feszíted túl gyönge idegzetemet! – kiáltott fájdalmasan Obscure. S míg arcát gyönge pír futotta be, kis kezeivel megragadva a hercegnő kontyát, cibálni kezdé. A hercegnő fagyos nyugalommal emelkedett föl, és szép metszésű körmeit végigszántá Obscure elhalványuló vonásain.

A főúri hölgyek viszálya feltűnést keltett. A vasalógyáros Gastonnal belépett, és szelíd határozottsággal rakta külön egymás hajából a hölgyeket.

– Helyesli ön neje eljárását? – kérdé Gaston.

– Az attól függ – mondta kiegyenesedve a vasalógyáros.

– Ah, rendben van – legyintett kifogástalan elegánciával a herceg, és távozott.

– Ó, férjem! ó vasalógyáros! – kiáltott Obscure, és férje karjaiba ájult, tizenkét csókot lehelve Filippe arcára. De ez rideg udvariassággal lefektette őt a földre, és a XIXV. Ödön korabeli mellékhelyiségbe vonult vissza.

VI

A párbaj másnap reggel volt a … erdő egyik tisztásán. Feltételek: ágyú, kétméternyi távolságból, tizenkét lövegváltással, végkimerülésig.

– De hisz ez borzasztó veszélyes! – kiáltott Obscure. – Ennek nem szabad megtörténni! Férjem, férjem!

A vasalógyáros nyugodt szilárdsággal indult a párbaj színhelyére. Ekkor végre legyőzte büszkeségét Obscure. Filippehez rohant, nyakába borult, s mintegy félóráig lógott azon, kérlelve a férfit.

De a vasalógyáros hidegen, törhetetlenül mosolygott, s mintha észre sem venné nejét, nyugodtan megindult a nyakáról lelógó arisztokratával, aki útközben leszakadt róla és büszkeségét föláldozva, négykézláb futott a hajthatatlan férfi után.

A tisztáson szemben állottak egymással a hűs reggben Gaston és Filippe.

– Tűz – mondotta a vicompte hidegen.

Az első lövésre kifordultak Gaston belei, aki egy előkelő kézmozdulattal jelezte, hogy folytassák.

Obscure lihegve érkezett a percben.

Nagyot sikoltott, így látva őket. Azután, kétségbeesve előrerohant, és fejét beledugta Gaston ágyújának csövébe, hogy védje a szeretett férfit. A lövés azonban eldördült, és Obscure feje lerepült…

A vasalógyáros meghatva közeledett.