KARINTHY FRIGYES

Szerkesztő úr, kérem!

Kossuth Kiadó

Tartalom

Képes ábécé

Embergép, gépember

Női levelek

Tekintsd őt embernek

Szerkesztő úr, kérem!

KEDVES FIATAL BARÁTOM!

A MÚLTAM

ADALÉKOKAT SZOLGÁLTATOK

LAPOT INDÍTUNK

Naplóm

HAZASZERETETRŐL ÉS HAZASZERELEMRŐL

TETSZEM MAGÁNAK?

VÉLEMÉNYEM

HOSSZÚ ÉLET, RÖVID ÉLET

KECSKEMÉT, ÉSZAKSARKI ÚTINAPLÓ

TÉBOLYDA

A VALÓSÁG REGÉNYE

BESZÉLTEM MISS EURÓPÁVAL

KÖRKÉP

GONDOLATOK A KEREPESI TEMETŐBEN

ÁLLATOK

A ferde vonal

Hármashatár-hegy

Pincér, fizetek!

Néhány okos szó egy bolonddal

Emberiség, gyerünk a víz alá!

U. S. E.

A vasorrú bába

A beszélő film Budapesten

Vásárcsarnok

Műtő

Húzódj össze

„Ismerd meg magadat”

Csók az autóban

Kiárusítom a noteszemet

Kilencéves kisfiú 1930-ban

Irodalompolitika

Fej vagy írás

Magyarnak kapu, olasznak kupa

ELŐJÁTÉK

Hölgyeim és Uraim – íme, az ember!

Nem érek rá

Játék, ajándék

Egy úrhoz, aki ma öngyilkos lesz

Zöngék és zörejek

Játékos tudomány

Kétszázezer aláírás

„Események logikája”

Történelem

Irodalmi lapot alapítanak

Feljegyzések

Angol nyelvmester

Célkitűzések

„Magának könnyű, maga csak leül…”

Ördögi színjáték

Első Emlék

Testi inzultus

Vállalkozások és emberek

Egyoldalú beszélgetés

Zsidókérdés

Rajongó ifjúság?

Szavak pergőtüzében

A lélek arca

Aranyszájú szent cégvezető

Egyoldalú beszélgetés Tomival

Detektívtörténet

Gyászhír az embernek

Egy téma írót keres

Gépisten, jöjjön el a te országod

Srégen álló íróasztal

Szétrobbanó világok

Társaság, forgókorong

A méltóságos asszony trafikja vagy az eladás művészete

Próbálj másra gondolni, ha tudsz

Egy fél nap, reggel tíztől este nyolcig

Boszorkánykastély és kolerabacilus

„Istenek eledele”

„Szomorú vasárnap”

„Eltörték a hegedűm…”

Micimackó megérkezett

Mire képes az ember

Embertelen világ

Új Bábel

Színes és fekete

Beszélgetés a Csecsemővel

Impresszum

Képes ábécé

Ha jól emlékszem, Gábelnek hívták azt a kitűnő urat, aki a szemléltető ábécétanítás módszerét kitalálta, a mnemotechnikai elv útmutatása mellett. A módszer lényege abban áll, hogy a gyerek képzeletét vesszük igénybe. Képpel rögzítve meg a megtanulni való betű alakját, olyan ábrával, aminek az alakja hasonlít a szóban forgó betűhöz, és amellett az ábrán látható tárgy neve, természetesen, az illető betűvel kezdődik. Például az ó betűt egy csodálkozó, kitátott száj ábrázolja, ami éppen azt mondja, hogy „Ó!”. A gyerek ezt könnyen megjegyzi, és megjegyzi, vele együtt, a betűt is.

Határozottan szellemes módszer, és a tapasztalat azt bizonyítja, hogy a gyakorlatban kiválóan izé… bevált. Lapunk, mely céljául tűzte ki a közönségnek nemcsak szórakoztatását, de szórakoztatva oktatását is, tekintettel óhajt lenni azokra az olvasókra, akiket bizonyos felsőbb ismeretek hiánya megakadályoz abban, hogy cikkeinket élvezhessék. Miután az utóbbi évek eseménydús történetében feltehető, hogy sokan vannak, akiknek más irányú elfoglaltságuk és fontos tevékenységük, esetleg közéleti szereplés, hivatás, kultúrairányító hivatás, képviselői pálya, szélsőjobboldali sajtóharc minden idejüket és erejüket igénybe vevő lázas rohanásában eddig nem volt módjukban megtanulni az írás-olvasást, úgy hisszük, hasznos szolgálatot tehetünk alább következő rovatunkkal, melyben felnőttek számára készült képes ábécét adunk fent említett olvasóink használatára.

Képes Ábécénk nagyjában a Gábel-féle módszert követi. Választunk egy könnyen megjegyezhető szót, és rajzolunk a szóhoz egy olyan ábrát, ami egyrészt, rátekintésre, körvonalaiban hasonlít a szó első betűjéhez, másrészt, tartalmában, képletesen emlékeztet a szó jelentésére: mintegy sűrítve, kivonatolva adja a szóval jelzett fogalom lényegét.

De jöjjön magyarázat helyett mindjárt a példa.

Alkotmány. Az első ábra, amint azt haladó tanítványaink bizonyára rögtön észreveszik, körvonalaiban az ábécé első betűjét, az „A” betűt mintázza „alkotmány” címszó alatt. Gyöngébbek kedvéért ide mellékeljük a régi viccet, aminek ábránk az illusztrációja: a két egyszeri kőműveslegényről, akik egész délelőtt piszmognak a kémény felépítésén. Mikor aztán kész vannak vele, nézik egy darabig, aztán az egyik azt mondja a másiknak: „Te, fogd csak azt a kéményt, míg elszaladok a bérünkért.”

Házasság. Ez az úr, aki itt behúzott nyakkal menekülni próbál, de persze már későn, nem is lehet más, ugye, mint kiegészítő része annak a „H” betűnek, amit a „házasság” szóval igyekszünk ábécét tanuló olvasónk emlékezetébe vésni.

Konszolidáció. Ehhez magyarázat se kell. Nyilvánvaló, hogy a „konszolidáció…” szót nem is jelképezhetjük szemléltetőbben, mintha egy kiflivel emlékeztetnénk rá, ami a békés, nyugodt fejlődés jelképe.

Közbiztonság. Határozott „K” betű látható ezen az ábrán: tüzetesebb vizsgálat deríti csak ki, hogy derék katonát mutat, aki a betűjelnek megfelelő „közbiztonságot” védelmezi és jelképezi is egyben.

Irodalom. Ez a lerágott csont, fölötte a babérkoszorúval, mi más lehetne, mint az „I” betű, s a hasonló betűvel kezdődő dicsőséges fogalom mi egyéb, mint az „irodalom”?

Politika. Egy szent, akinek, mint a példabeszéd mondja, maga felé hajlik a keze. Miután feltűnően hasonlít a „P” betűhöz, jegyezzük meg hozzá a „politika”, esetleg „pénz” szavakat, tisztára a mnemotechnika kedvéért.

Függetlenség. A vak is látja, hogy ez „F” betű. Az ábra a betűre, a betű a „függetlenség” szóra emlékeztet, a képzettársulás könnyen köt össze képet és fogalmat az emlékezet számára.

Dollárkölcsön. Vagy ki ne ismerné fel első blikkre a „D” betűt a mellékelt ábrában? A mellékelt ábra igen szuggesztíven emlékeztet arra a fogalomra, amit „dollárkölcsön” néven ismerünk.

Trianon. S hogy az első leckét az utolsó betűk egyikével fejezzük be – álljon itt a nagy „T” –, hirtelenében nem is jut eszünkbe más, ilyen kezdődő szó – csak a: „Trianon”.

Pesti Napló, 1925. június 21.

Embergép, gépember

Vagy tizedszer olvasok már róla, mindig újra felbukkan, mióta a rádiót felfedezték. Hogy komoly tudósok foglalkoznak vele, már szerkezettel is kísérleteznek, ami leméri – és a kísérlet nem volt eredménytelen.

Az emberi agynak arról a tulajdonságról volna szó, hogy a rutherfordi elv szerint, láthatatlan sugarakat bocsát ki magából, amiket fel lehet fogni s így alapos gyanú van rá, hogy amit távolbaérzésnek, megérzésnek, sőt esetleg távolbalátásnak neveztünk eddig, nem puszta képzelődés volt. hanem rejtelmes, de valóságos fizikai jelenség. A rovarok világában Fabre már félszázaddal ezelőtt kimutatta a maga kizárásos módszerével, hogy sok kilométeren keresztül érintkeznek egymással valami ismeretlen kisugárzás hullámain át. Így nézve a dolgot, nem is olyan fantasztikus a feltevés, hogy az emberi idegrendszer központja, közönséges szóval az emberi értelem, képletes szóval a lélek, sokféle belső funkciókat kormányzó szervén kívül két külső szervet is mozgat: egy leadóállomást és egy felvevőállomást – s ha két lélek hullámhossza megfelel, nagyon könnyen megtörténhetik, hogy minden érzéki érintkezés nélkül közvetlen szereznek egymás állapotáról tudomást. Nem is kell túlságosan megerőltetni a fantáziámat – azt kell csak megérteni, hogy idegrendszeremnek, e bonyolult delejhálózatnak rezdülései, bár zárt áramkörben történnek, az indukció törvénye szerint hasonló rezdülést kelthetnek más zárt áramkörben, más lélekben is.

Érdekes dolog megállapítani, hogy már megint megismétlődik valami, ami a tudományok történetében nem szokatlan eset. A természettudományos kutatások és a technikatudományos fölfedezések párhuzamos fejlődésében többször megtörtént, hogy egy technikai szerkezet, mely az állati szervezetnek valamelyik szervét rekonstruálta, előbb született meg, mielőtt az illető állati szerv működését alaposan ismerték volna. A sötétkamra már megvolt, s csak azután foglalkoztak komolyabban azzal a két fotografálóműszerrel, mely homlokunk alatt ragyog, tökéletes, sztereoszkopikus moziképeket vetítve tudatunkba a külvilágból – előbb ismerték a teleszkóplencse törvényét is, mint aminek tárgyiasult külső valósága volt: a szemlencséét. De úgy látszik, ez a törvénye Bergson homo faberjének, a fabrikáló embernek. Öntudatlan képzeletén át előbb kivetíti tulajdon testét a külső világba s miután ott szervetlen anyagokból, keze munkájával leutánozza a különös szerkezetet, amit a természet benne alkotott meg: tulajdon munkájából, a szerkezetből ismeri megcsodálkozva önmagát. Régen sejtem már, hogy az egész technikai világ, a gépek sokasága, tulajdonképpen az emberi test más-más szervének absztrakció útján tökéletesített mása – beleértve az elcsökevényesedett szerveket is –, messzelátó, röntgenfény a szem, telegráf, telefon a fül, vasút a láb, repülőgép a szárny, hajó az uszony, különféle gépek a kéz és az ujj. Két évszázad óta lódult meg teljes gőzzel az a régi erőfeszítés, hogy ezekből az alkatrészekből egy óriási Gépembert állítsunk össze. Homunkuluszt, mely tökéletesebb lesz az eredetinél. S a technika, így utánozva a természet lassú munkáját, néhány évtized alatt megfutja évmilliós fejlődés útját, hódolva a biogenezis törvényének, mely szerint megszületése előtt minden élet kicsiben végigcsinálja az Élet fejlődését, kezdettől kezdve, a születés pillanatáig. Ez a sok gép csak külön-külön gépies, halott szerszáma, szolgája a tehetetlenség zsarnoki szeszélyének – együttvéve, ha nézem őket, óriási szervezet körvonalai rémlenek föl, egy hatalmas kompozíció, mely valamikor önmagától, mi nélkülünk áll föl két lábára, mint ama Gólem, mikor mellére illesztik a Talizmánt.

Ennek a fejlődésnek, úgy érzem, egészen új, fenyegetően a megszületés, a Gólem feltámadása felé közeledő korszaka kezdődött meg a rádió felfedezésével. Ez a találmány már lényegben, nem fokozatban különbözik az eddigi technikumoktól. A Gép, mely eddig az ember külső szerveit absztrahálta, az érzékszerveket, s a test mozgató izmait, e találmány révén váratlan fordulattal megindult befelé, s most az idegrendszert ostromolja – úgy látszik, a központ felé veszi útját, hogy meghódítsa, megalkossa újból. A testet már ismeri, most a lelket keresi – a lelket próbálja elemeire bontani, hogy vasból és rézből utánozva az elemeket, új lelket rakjon össze belőle.

A Gólem keze – lába – szeme – füle kész – koponyáján belül indul meg ezzel az új korszakkal a fejlődés harmadik, döntő fázisa.

De a talizmán, egyelőre még, itt van a mi kezünkben. Nem tudni, hogy jutottunk hozzá, csak annyi biztos, hogy nem tudnánk megcsinálni újból, ha egyszer elveszítenénk.

Pesti Napló, 1926. április 11.

Női levelek

Nem szerelmes levelekre gondolok, a rózsaszínekre és kékekre, melyeknek borítékján aranybetűkben kanyarog dallamosan holmi képtelen becenév, amivel önmagát dédelgeti a levél küldője. Bármily paradoxul hangozzék – a szerelmes női levelek nem jellegzetesen nőies levelek, nem „a” női levelek – a Nagy Szenvedély megszállottja, éppen azért, mert megszállott állapotban van, önmagáról normális képet nem adhat, megnyilvánulásai nem jellemzőek rá: sematikusak, csak tüneti érvényűek, mint a lázbeteg tünetei, amik inkább a betegséget írják körül és határozzák meg, mint a beteget. Még fokozni is merném a paradoxont: a szerelmes nő, míg ez az állapot tart, nem nőies, legalább abban az értelemben nem, hogy a tipikusan nőies tulajdonságokat megállapíthassuk róla. Ha meggondoljuk, hogy túlságosan szerelmesnek lenni, felolvadni a szerelemben maradék és fenntartás nélkül, a közfelfogás szerint is „férfiatlan” dolog, ha férfiról van szó (gondolj Des Grieux és Werther émelygős alakjára) – talán nem tűnik olyan furcsának állításom, hogy a két nem jellegzetes tulajdonságai és különbségei legkevésbé akkor jellegzetesek és különbözőek, mikor legnemibb vonatkozásukban kerülnek szembe egymással: a szerelem állapotában. Úgy látszik, a szerelem hatalmasabb törvénye vagy princípiuma az életnek, mint a kétneműség. Vagy mondjuk így: nem a kétneműség szükséglete hozta létre a szerelmet, hanem a szerelem szükséglete bontotta két nemre az embert és állatot (érdekes! nem is mindegyiket!), de csak azért, hogy egyesítse őket – az egyesülés elemi erejének hőfokában elmosva megint a kettős jelleget. Egyszóval – levelekről lévén szó – tessék megfigyelni, milyen egyformák ezek a szerelmes levelek éppen azért, mert írójuk azt hiszi, csak vele történhetett meg, ami mindenkivel megtörténik. A Nagy Illúzió, ugyanis, ami a nagy szenvedély állapotában abból áll, hogy legsajátabb, legegyénibb, legmegkülönböztetőbb testi-lelki élményünknek hisszük a legáltalánosabb, mindnyájunkban, még nemek különbségén túl is legegyformábban lezajló élményt – íme, a szerelmi történetek nagy sikerének a titka.

És íme a titka annak, miért érti meg a férfi a nőt csak a szerelemben. A szerelmes nő történetén éppen úgy meghatódom, mint ahogy a nők elolvadnak a hősszerelmes kínjait szemléltető könyvben, drámában, mozivásznon. Ezen a ponton megértjük egymást, mert ezen a ponton leginkább hasonlóak vagyunk – körülbelül ugyanazt érezzük, hiába versenyzünk egymással a megható szerelmi játékban, hogy „ki szereti jobban a másikat”. A csók ízét még élettanilag is egyformán élvezzük – azt a bizonyos almát nem Éva nyújtotta Ádámnak, és nem Ádám nyújtotta Évának: a Szerelem Fájáról, rajtuk kívül eső valóságból tépték, s együtt ízlelték meg, isten vagy ördög ajándéka volt, ma se tudjuk még biztosan: de ajándék volt, nem egyik vagy másik fél birtoka – az egyetlen közös szerzemény.

Könnyű hinni a szerelmes levélnek, amiben mindig találsz valamit magadból – de ha érezni akarod, milyen másféle istenmunkája a nő, mint te vagy, lapozd végig egy nő levelezését, amit barátnőivel folytatott vagy rokonaival, vagy amit ismerősöknek ír, nem női szándékból, nem női minőségében. Régi női leveleket olvastam a minap, ugyanabból a korszakból, ugyanarról a helyről, ahonnan abban az időben magam is írtam leveleket – ezek is a kezembe kerültek. Megdöbbenve, elcsodálkozva és kissé megis szégyenülve tettem le a két köteget – istenem, micsoda különbség! Amit én írtam, logikus és világos volt: minden szava megállja a helyét ma is, mintha csak arra ügyeltem volna, hogy hazugságon vagy tévedésen rajta ne kaphasson az utókor – a női levél pongyola és sebtiben rögtönzött ákombákom, hevenyészetten odadobott jelentéktelen, összefüggéstelen impressziók válogatás nélkül összedobált kuszasága – és mégis, most, hogy évek múlva elolvastam őket, ezeket tartanám meg az utókor számára, ha az utókorról felteszem, hogy szeretné megelevenítve látni a mi korunkat.

Pesti Napló, 1926. május 31.

Tekintsd őt embernek

– Vilma… Vilma… a… a!…

A szobalány rémülten nyit be a hálószobába.

– Tessék parancsolni, nagyságos asszony!

– Micsoda pokoli lármát csináltok!… Megőrülök!… Öt percig sem hagyjátok aludni az embert!…

– Nagyságos asszony, kérem… ne tessék haragudni… takarítunk…

– Muszáj azt ilyen irtózatos robajjal?… Muszáj az ajtókat csapkodni, mint valami gőzkalapácsot?… Azt hittem, vonatok ütköznek össze…

– Nagyságos asszonyom… bocsánatot kérek… muszáj takarítani… már fél tizenkettő…

– Fél tizenkettő!!… Hát aztán!… Nem tudok öt percig aludni…

– Kérem, nagyságos asszony, majd abbahagyjuk…

– Most már úgyse tudok elaludni… Rémes… Ereszd le a vizet a kádba…

Félóra múlva őnagysága kiemelkedik a kádból.

– Vilma… Vilma… a… a…

– Tessék parancsolni, nagyságos asszony!

– A frottírkendőmet… A villamos arcvibrátort… Az epilatoirt… A tejkrémet… A bokafáslit… A csípőmacerálót… A fülcsipegetőt… Az orrlyukszorítót… A hajszálszőr-hasogatót…

Hová tettétek nekem a négyes tükröt?… Tüdőrákot kap az ember, míg a kádból kimászik…

– Tessék, nagyságos asszony… Öt perc múlva, a tükör előtt: – Vilma… Vilma… a… a…!

– Tessék, nagyságos asszony.

– Hová a fészkes fenébe raktátok azt a rúzst?… A crayonomat [szemöldökceruza] valaki szétmázolta… Mi van itt, ebben az átkozott házban?… Micsoda őrült rendetlenség!!… Ez egy háztartás!!… Küldd be a szakácsnét!…

– Lement az ebéd miatt…

– Hová? Ki engedte meg? Megőrültetek?!… Példátlan!… Most itt ugrálhatok!… Megőrülök!… Mi ez, mi ez a csöngetés?… A fületeken ültök?

– Az Olga nagysága hívja a nagyságos asszonyt!…

– Szervusz, Olga!… Megőrülök, ne haragudj… Képtelenség, ami ebben a házban van… Én ezt nem bírom tovább, ki kell vándorolni ebből az országból… Tessék?!… Öltözködöm… Tessék?!… Nem jöhetek, szívecském, fél egyre muszáj találkozni az izével… tudod… már megígértem… a Ruszwurmban… Tessék?!… A Béla?!… Igaza van… Tessék?… Az urad?!… Annak is igaza van… Nem lehet… nem lehet ebben az országban… ezek nem komoly emberek… tessék?! itt nincs komolyság… Szervusz… hát akkor ötre… hívd el Terit is… őrült pletykám van… tessék?… jaj, nagyon aranyos… ja igaz, jöttök estére a Vörös Rókába?… Tánc… Szervusz!…

– Vilma… a… a… a!…

– Tessék, nagyságos asszony!

– Ha a telefonon hívnak, míg itthon vagyok, nem vagyok itthon! Képtelenség, nem tudom befejezni az öltözködést…

Őnagysága fejcsóválva folytatja az öltözködést. Szétdörzsöli a festéket, a szemét feltámasztja, egy kis terpentin-ibolyaolajat fecskendez bele, módjával, a két szélét sróffal hozzáerősíti egy vékony, láthatatlan ezüsthuzalhoz, amit hátul, a haja alatt bekapcsol egy rejtett kis villamos akkumulátorba, amit ha megnyomnak, zöldeskék villanylámpa gyúl ki a szemsugárban, ami sötétben világít. A fülbevalókat beakasztja a hóna alá, a körmét bekeni egy kis gyémántporral, az ajakhullámosítót fehérre izzasztja, a füles térdborítót átszereli a négylámpás dinamóba. Hip, hop, már készen is van.

Félóra múlva megnézi magát a tükörben. Az övet egy centiméterrel lejjebb ereszti. A csipkét áthajtja. Oldalt fordulva vizsgálja a bal szem negyedik szempillájának összhatását a cipőcsattal. Már csöngetnek.

– Maga az, Rudolf?

– Kezit csókolom. Lent vár az autó.

Lent, az autóban diszkréten megnyomja oldalán a parfümmirigyeket. Bódító pézsmaszag önti el a kocsi belsejét.

– Hogy van, Rudi? – Irénke!…

Őnagysága szemrehányóan csóválja a fejét, szelíd szomorúsággal.

– Ejnye, ejnye, Rudi… hagyja a kezemet… Mondja, hát képtelen embernek tekinteni?!… embernek – önmagához hasonlónak!… Hát azt akarja, hogy kiábránduljak magából?

És bánatosan, kiábrándultan néz a tükörbe.

Pesti Napló, 1927. január 30.

Szerkesztő úr, kérem!

Képek egy kezdő újságíró életéből

KEDVES FIATAL BARÁTOM!

Kedves költőtársam vagy írótársam, vagy szerkesztőtársam, vagy minek nevezzem, hogy kiengeszteljem azért a feszengő és félszeg érzésért, amivel elhagyta szobámat tegnap délután, miután letette asztalomra a diszkrét kéziratot, és én elkomorodva, kerülve a kegyed tekintetét, azt mondtam kegyednek: el fogom olvasni, tessék majd úgy egy hét múlva feljönni.

Kedves, drága barátom, ezúton közlöm kegyeddel – ne nézzen fel egy hét múlva, hagyjuk ezt a dolgot, jó?

Én azt a kéziratot nem olvastam el, és nem is fogom elolvasni – én kegyeddel szeretnék inkább beszélgetni, és nem is akarom tudni, mi van a kéziratban – vers vagy novella, vagy drámavázlat, vagy moziszcenárium – vagy egyik se, egy új, hallatlan és ismeretlen műfaj inkább, amit kegyed fedezett fel először, hogy csodálatos lelkét kiöntse benne.

Nem akarom tudni, amire kegyed kíváncsi, amit bátran megkérdezett tőlem, egy pillanatra szembenézve, daccal és elszántan – hogy kegyed lángész-e, vagy kontár.

Nem, nem akarom, hogy a kegyed kézirata kettőnk közé álljon, és elrontsa azt, ami kegyedben drága és szent vágyakozás és drága és szent és halhatatlan volt, idők kezdetétől idők végeztéig, mindenkiben, lángészben és kontárban egyaránt – hogy szavakban fejezze ki, megmentse a pusztulástól, ami elpusztul és elromlik, és amiért kár.

Csak a rossz érzését szeretném eloszlatni, kezdő író, drága barátom. Azt a zavaros, kínos nyugtalanságot, amivel leballagott a lépcsőn, és amiről azt hiszi, hogy erről senki se tud, ezzel senki se törődik, és hogy egyedül van ezen a gonosz, szürke és kemény világon.

Szeretném valahogy megértetni kegyeddel, hogy igenis, tudok róla, ismerem, törődöm vele – szeretném néhány futó képben közölni kegyeddel, hogy nincs ebben semmi különös, hogy ezek emberi dolgok, hogy nem kell szégyenkeznie, nem is szabad, hogy igenis, fel kell emelnie a fejét, és többre kell tartania magát másoknál, akár rosszak, akár jók azok a versek vagy novellák, vagy napihírek, vagy embertragédiák, amiket itt hagyott az asztalomon.