Vitányi Iván

A feudalizmus továbbélése a mai Magyarországon

Noran Libro Kiadó

Tartalom

Előszó

Technikai bevezető

Bevezetés  A mindig élő feudalizmus – A kérdés időszerűsége

I. Új kérdések – új szemlélet

1. Új társadalom: fordulóponton vagyunk

2. Az új társadalmi valóság megértéséhez új, dinamikus társadalomszemlélet szükséges

II. A feudalizmusból a polgári társadalomba

1. A feudalizmus kialakulása, érett kora, hanyatlása és utóélete

2. Átmenet a polgári társadalomba. A fejlődés kétféle algoritmusa

3. Átmenet a polgári társadalomba. Kapitalizmus – demokrácia – autokrácia. A társadalmi szférák dinamikája

III. A magyar „sorskérdések” és a „mi feudalizmusunk”

1. Sorskérdéseink és a feudalizmus

2. Vizsgálódásunk témakörei

Kitekintés – A felzárkózás esélye

Felhasznált irodalom

Impresszum

Előszó

2009 őszén a Magyar Tudományos Akadémia keretében kutatást, pontosabban eszmélkedés-sorozatot indítottunk a feudalizmus továbbélő hagyományairól.

A Politikatudományi Intézet és a Történettudományi Társaság összefogásával kezdtük, de a Magyar Tudományos Akadémia segítségével több más tudományág művelői is részt vettek benne: a közgazdaság, a szociológia, a pszichológia, az antropológia és a művészettörténet kutatói. A téma ugyanis „interdiszciplináris”. Ezt mutatja a résztvevők sora – történészek: Gyáni Gábor, Klaniczay Gábor, Pók Attila, Tringli István; közgazdászok: Inotai István, Palánkai Tibor; szociológusok és politológusok: Bánáti Ferenc, Csizmadia Ervin, G. Márkus György, Hankiss Elemér, Jenei György, Laki László, Mázsa Péter, Miszlivetz Ferenc, Vitányi Iván; pszichológusok: Csepeli György, Erős Ferenc, Pataki Ferenc, Prazsák Gergő; művészettörténész: P. Szűcs Julianna; antropológus: Sárkány Mihály.

Sokan kérdezték is: mi a csodának foglalkozunk ezzel, nincsen elég bajunk a nélkül is? Minek emlegessük a múlt árnyait, mikor a jelen is eleget nyújt a sötétségből? Mi, a közös gondolkodás résztvevői, egyre inkább arra jutottunk, hogy a kérdés nagyon is aktuális. Még azt is érdekesnek, sőt jellemzőnek tekintettük, hogy az elmúlt időszakban a tudományos és értelmiségi körökben teljesen feledésbe merült, mintha már tényleg a visszavonhatatlan múltba, a felesleges kérdések világába veszett volna az egész problematika.

A munka azonban most újraindult. Azt tűztük ki célul, hogy tárgyunkat szabadon, minél több oldalról vegyük szemügyre, vitassuk meg. Nem egyformán gondolkoztunk, és nemcsak különböző oldalról közelítettünk a kérdéshez, de elég különfélék voltak a következtetéseink is. Nem mondhatom, hogy ezek a különbözőségek politikai természetűek voltak, de azt sem, hogy teljesen nélkülözték volna a politika aktualitását. Manapság az ilyen viták sokszor válnak kelletlenné vagy rosszízűvé – nálunk azonban ennek nyoma sem volt. Élveztük a szemléletek és gondolatok találkozását.

A közös munkáról, a Magyar Tudományos Akadémia további segítségével, összefoglaló kötetet adunk ki. Én magam azonban, aki a témát felvetettem és a vitát megnyitottam, élek azzal a lehetőséggel, hogy saját álláspontomat kissé bővebben fejtsem ki. Mindamellett meg kell ismételnem, hogy vitáink minden résztvevőjét társszerzőnek tekintem, mert még eltérő megfogalmazásainkon is érződik a másik érvelésének hatása.

Azt remélem, hogy ezzel is segíthetem a további gondolkodást.

Technikai bevezető

A könyv három + kettő önálló részre oszlik.

A Bevezetésben meghatározzuk magát a kérdést. „Hogyan kerül a csizma az asztalra?” Miért jutottunk arra a gondolatra, hogy most, immár a 20. században, a feudalizmus kérdésével foglalkozzunk? Itt egyszerre fejest ugrunk a problémák özönébe. Olyanokba, amikre később módszeresen és bővebben visszatérünk.

Az I. részben még mindig nem térek magára a konkrét tárgyra. Úgy láttam ugyanis, és ebben a tudományos vita megerősített, hogy tárgyunkat – a feudalizmus utóhatását, hagyatékának mai szerepét – éppen a világhelyzet utolsó évtizedekbeli változásai állították előtérbe. Ekkor ugyanis olyan átalakulás, átalakulások sora valósult meg a világ valamennyi régiójának gazdasági, társadalmi, kulturális és politikai életében, ami sok szempontból új helyzetet teremtett. Jogos tehát úgy fogalmazni, hogy fordulóponton vagyunk.

Vizsgáljuk azt, hogy az új jelenség, az új helyzet megértéséhez nem kell-e egész társadalomszemléletünkön változtatnunk. Az a meggyőződésem, hogy nagyon is. Ezenkívül még jó néhány alapvető fogalmat is másképpen kell használnunk, például a rendszer vagy a fejlődés fogalmát; mindennek alapvető vonásait igyekszem ebben a fejezetben összefoglalni.

A II. részben az események történelmi rendjében követem azoknak a jelenségeknek, jelenségcsoportoknak a kialakulását, amelyeket a ma társadalmának vizsgálatában is értelmeznünk és használnunk kell. Igyekszem összefoglalást adni a feudalizmus kialakulásáról és történetének főbb szakaszairól a nemzetközi és magyar történelmi irodalom alapján. Ezután a feudalizmusból a polgári társadalomba való átmenet útja következik. Elválasztva egymástól két dimenziót – a szorosabban időbelit és az ahhoz képest térbelit, tehát a regionális adottságból különböző eltéréseket –, a fejlődés két, egymástól lényegi vonásokban eltérő algoritmusát.

A III. részben végre rátérhetek a magyar fejlődés sajátosságaira. Nem tehettem hamarább, mert tisztázni kellett hozzá a módszereket és fogalmakat. Ez a rész már mindenestül a közös eszmélkedés eredménye, én csak összefoglalni igyekeztem.

Végül a Kitekintésben Magyarország mai helyzetére térek vissza. Mit jelent a felvázolt problematika nemzeti sorsunk azon nagy kérdésének megoldásában, hogy kijuthassunk a történelmi zsákutcából, és felzárkózzunk a fejlett országokhoz?

Személyes kérés az olvasóhoz.

A könyv tehát meglehetősen széles tárgykört ölel fel. Több olyan kérdésről szól, ami nem is volt a tudományos és közéleti viták napirendjén az elmúlt évtizedekben. Ráadásul vitáink „poli-diszciplinárisak” voltak, több tudományágat is érintettek, amelyek, természetesen, nem teljesen azonos fogalomrendszert használnak. Én az egyik tudományág művelője vagyok, így kellett közös nevezőt keresni az egyes megközelítések között. Olykor talán sikerült, olykor pedig nem. A problémának ez a sokoldalúsága arra kényszerített, hogy egy-egy alapvető kérdést (például a zsákutcás fejlődés vagy a gazdaság–társadalom–politika–kultúra egymáshoz való viszonya) több szempontból, több oldalról is érintsek. Ilyenkor arra kényszerültem, hogy – legalább néhány szóval – ismét elmondjam a kérdés lényegét. Bocsánatot kérek érte.

Bevezetés

A mindig élő feudalizmus – A kérdés időszerűsége

„Minden kultúrfejlődésnek olyan az osztálytársadalma, amilyen volt a rendisége.”

Hajnal István{1}

A feudalizmusról valóban nemigen esett szó az elmúlt két évtized közéletében. Még a kifejezést is alig hallottuk – legfeljebb a szaktörténészek belső köreiben használták. Azzal senki sem foglalkozott – legalábbis nyilvánosan –, hogy mi a szerepe a feudalizmus továbbélő hagyományainak a mai társadalom életében és fejlődésében. Nem vizsgálták, hogy milyen szerkezetei és mechanizmusai működnek ma is, milyen formában tudtak-tudnak fennmaradni, és hogy ebben a vonatkozásban a mai magyar élet valósága miben tér el Európa tőlünk nyugatra és keletre eső országainak életétől.

Hosszú időn keresztül – Széchenyitől és Kossuthtól Adyn és Jászin át Hajnal Istvánig és Bibóig, sőt 1990-ig – a magyar szellemi útkeresés egyik központi gondolata volt a feudalizmus elleni harc. Ezt nevezem a kérdés és a feladat eredeti feltevésének, kijelölésének. Az utána következő két évtizedben kikerült az érdeklődés homlokteréből. Most új körülmények között, új módon kell előtérbe állítani.

Induljunk ki a kérdésnek abból a megközelítéséből, ahogy a 20. század elején a Galilei-körben Jászi Oszkár megtette, felmérve azt a távolságot, ami a magyar és a nyugati társadalom között kialakult.

Pók Attila a következő megállapítással kezdi: „A radikális demokrata felfogás szerint mind az első világháború előtti, mind a két világháború közötti Magyarország elmaradott, feudális ország.” Jászi Oszkárt idézi: „A magyar demokrácia csenevész növény. Nagyvárosi kávéházaknak és magányos, intellektuális dolgozószobáknak sápadt virága. Külföldről átültetett luxuspalánta, mely nem tud a magyar földben megélni, csak a gondolati melegházak mesterséges humuszában és hőmérsékletében… De mindenki tudja, érzi, fájlalja, hogy ezek a kis, izolált erdőcskék csak bizonytalanul tudják lekötni a grófi uralomnak és a klerikalizmusnak a kultúrát elsöprő és a szabad légzést megakasztó futóhomokját.”

Pók Attila száz év távlatából azt fűzi hozzá, hogy Jászi szinte differenciálatlan keménységében benne van a magyar történelem egyik alapvető ellentmondása.

A feudalizmus továbbélő hagyománya meggátolta – és mindmáig gátolja – a demokrácia kibontakozását Magyarországon. A tudomány feladata, hogy a képet minden oldalról megvilágítsa és árnyalja. Különösen, ha tenni is akarunk a változtatás érdekében.

A FEUDALIZMUS SZEREPÉNEK ÚJ ÖSSZEFÜGGÉSBEN VALÓ FELVETÉSE A 21. SZÁZADBAN

A világtársadalom utolsó évtizedekben megindult belső átalakulása – ha úgy tetszik: fejlődése – új megvilágítást ad a kérdésnek. A mi vizsgálódásaink, vagy inkább eszmélkedéseink, ezt akarják bemutatni. Jó kiindulópont ehhez Ulrich Becknek és szerzőtársainak – Anthony Giddens, Scott Lash, Wolfgang Bonss, Christoph Lau – immár több kötetben kifejtett álláspontja.

A társadalom fejlődésének útját, természetesen, szerintük is a polgári forradalmak határozták meg. A győztes polgárság azonban a kapitalizmus győzelme után mindig hallgatólagos egyezményt kötött a feudális – és még régebbi eredetű – társas-kapcsolati viszonyokkal. Még régebbiekkel: azaz mindazokkal a patriarchális kapcsolati rendszerekkel, amelyek belenőttek a feudalizmusba, és keretet adtak az emberek mindennapi életének. Ilyen volt mindenekelőtt a hagyományos patriarchális család, de ilyenek voltak a munka hagyományos szervezetei is, amelyek szintén szoros mindennapi közösséget igényeltek – akár egy jobbágyfaluban, akár egy céhben, akár a városi polgárság körében. A győztes polgárság számára fontos volt a modernizáció feltételeinek biztosítása, de ezek nem kerültek ellentétbe a mindennapi együttélés kialakult rendjével. Az új polgári rendnek éppen az volt az érdeke, hogy a hagyományos közösségek békében éljenek, az egyén megtalálja a maga nyugalmát, és ez biztosítsa a polgári fejlődés lehetőségét.

Ezek a közösségek azonban az elmúlt másfél-két évszázadban fokozatosan gyengültek. Egyre növekedett azok száma, akik kiestek a hagyományos közösségek zárt rendjéből. Egyik legfontosabb problémaként jelentek meg a tömegek. Ez lett a szociológiai irodalom egyik fő témája Le Bontól Sorokinon át Ortega y Gassetig.

Mindez új összefüggésben jelentkezett 1968 után. A gazdaság új fejlődése egyre inkább szétbontotta a társas élet eddigi kereteit. A 19. század monumentális ipari nagyüzemei helyébe új formák léptek, amelyek nagyobb mértékben építenek az egyénre, az együttműködés formái pedig nagyobb, hálózati összefüggések keretébe illeszkednek bele. Míg azelőtt az egyes ember csak megszámolható mennyiségű személlyel tartott mindennapi kapcsolatot, most ez a szám kiszélesedett. Feloldódott a távolság korlátja, a számítógép segítségével távoli földrészek lakóival kerülhetünk intenzív kapcsolatba, a találkozás esélyével.

Ulrich Beck és munkatársai „újmodernitásnak”, „második modernizációnak” nevezik ezt az új helyzetet, megkülönböztetvén az újkor elejétől tartó modernizáció egyetemes folyamatától – nem posztmodernnek, modernitás utáninak, mert nem zárult le, hanem új formát öltött a modernség fogalma. Ennek egyik fő vonását az egyetemes individualizációban látják. De ez is csak pozitív kifejezése a problémának, amit negatív előjellel elmagányosodásnak nevezhetünk. A patriarchális eredetű és a feudalizmusban megőrzött – bizonyos értelemben megerősített – szoros kapcsolatok rendje elgyengül, helyébe olyan – egyrészt lazább, másrészt többoldalú és többféleképpen közvetített – kapcsolati keretek lépnek, amelyeket jól kifejez a „hálózatiság” fogalma. A hagyományos – patriarchális eredetű és a feudalizmus által megerősített – közösségek vészhelyzetbe kerültek. Ez történt a férfiközpontú családdal, amely eddig egyeduralkodó volt – a határátlépések diszkréten szabályozott-elnézett rendjével együtt. Erősödik a változó kapcsolatok és a szinglik világa. A házassági ceremóniák a tömegkommunikációs szórakoztatóipar szférájába szorulnak.

Az igazi probléma az individualizáció, az ember magára maradása, a rizikó megnövekedése. Sartre ezt előre látta, és nagyszerűen fejezte ki azzal, hogy „az ember szabadságra ítéltetett”. Vagyis, nem ő akarja a nagy szabadságot, hanem készen kapja. Nem győzelemként, hanem ítéletként. Kant szerint az ember „társtalan társas” lény, ez változott most „társas társtalansággá”.

Itt jön a mi problémánk. Ulrich Beck és szerzőtársai nem foglalkoztak a kelet- és közép-európai fejlődés sajátosságaival, de amit mondtak, nagyon súlyosan érint bennünket is. Nyugaton a győztes polgári forradalmak engedményeket adtak a feudális hagyománynak, sőt támaszkodtak a társadalmi-közösségi kapcsolatok feudális rendjére. De mikor voltak nálunk győztes polgári forradalmak? Nálunk mindvégig a feudalizmus maradt hatalmon, Ferenc József, Horthy Miklós és Kádár János alatt egyaránt. Feudálkapitalizmus mindegyik, az is, amit szocializmusnak próbáltak nevezni. És fordítva történt, mint a Beck által ismert országokban: itt a mindig birtokon belül lévő feudalizmus adott engedményeket a polgári fejlődésnek.

Ez a mi munkaközösségünk – és a jelen írás – kiindulópontja, és ezt kívánom a következő fejezetekben részletesebben kifejteni.

MIT JELENT A ZSÁKUTCÁS FEJLŐDÉS?

Bibó István a „zsákutcás fejlődésben” jelölte meg a magyar helyzet problémáinak fő okát. Ma már azt is hozzátehetjük, hogy ez a legfontosabb gátja az Európához való érdemi és tartalmi integrálódásunknak. A „zsákutca” szemléletesen és ugyanakkor elvileg helytállóan jellemzi a magyar és a kelet-európai társadalmi-gazdasági fejlődés speciális vonásait. Benne vagyunk egy nagyobb hálózatban, amelynek közepén jól megépített és mindig épülő utak vezetnek előre, de a szélén zsákutcák és labirintusok fonódnak össze. Mi ott igyekszünk előre jutni. Időről időre úgy érezzük azonban, hogy egyszerre szakadékhoz érkeztünk, vagy áthághatatlan fal mered elénk, vagy pedig oda jutottunk vissza, ahonnan elindultunk.

Csak később derül ki, hogy melyik volt a jó út, és melyik a rossz. Szerencse kell hozzá, meg külső körülmények. Ma már tudjuk, hogy a 15–16. századtól azok a népek haladhattak a főúton, akik egyrészt rendelkeztek a Római és a Frank Birodalom által közvetített hagyományokkal, másrészt közel voltak az Atlanti-óceánhoz, és így részt vehettek az Újvilág felfedezésében és kiaknázásában. Elszabadulhattak a hűbéri és premodern kötöttségektől.

Mi nem tehettük. Messze voltunk a Földközi-tengertől és az Atlanti-óceántól, ahol erősebben éltek az antik világ hagyományai, ahol a klasszikus feudalizmus kialakult, ahol fokozatosan erősödtek a városok, és fejlődött az ipar. Mi – az akkori centrumhoz képest – már akkor is a periférián voltunk, mezőgazdasági, állattenyésztési félgyarmatként. Ráadásul még mindig túl közel maradtunk a keleti despotikus birodalmakhoz – előbb a mongolok, tatárok, törökök, majd a cári és a szovjet Oroszország –, amelyek nemhogy nem tartoztak a nyugati centrumhoz, hanem az ázsiai típusú premodern birodalmak berendezkedését és szokásait őrizték. Amikor megszálltak bennünket, ezt hozták vissza ránk. Úgy is mondhatjuk, hogy ezzel „ázsiai múltunk” utánunk nyúlt, és jelennek nyilvánította magát. Mi haladni próbáltunk, azt hittük, utat is találtunk, de az európai centrumtól idegen viszonyok olyan makacs gyökereket eresztettek, hogy az út zsákutcának bizonyult. Amikor pedig új ösvények keresésével próbálkoztunk, azokról is gyakran kiderült, hogy még mindig csak a zsákutca új változatai.

A történelemben ugyanis nem csak egyetlen zsákutca van, és ezek egyikére sincs ráírva, hogy az, mint az utcai közlekedés tábláira. Kijössz az egyikből, és bekerülsz a másikba, de csak akkor veszed észre, amikor már ott állsz a szakadék szélén.

A magyar történelem alapvető élménye ez, amelyet sokan „magyar átokként” éltek és élnek meg, a nemzet „nagyjai” – Széchenyi, Ady, Bartók, József Attila, Bibó – pedig felismerték valódi összetevőit.

Mit lehet ebben a helyzetben tenni? Hidat kell emelnünk a meredély fölé, le kell bontanunk a torlaszt, vagy vissza kell fordulnunk, és új utat találnunk? Egyik sem könnyű. Nem tudjuk, hogy mi van a szakadék vagy a fal másik oldalán, és hogy a jónak látszó új út nem vezet-e ismét zsákutcába. Ami biztos, hogy ki kell kerülnünk a labirintusból.

Ennek módszere az Ariadné-metódus. Tudni kell az utat, amelyen idekerültünk. Egyszerű lenne, ha Ariadné módjára már az út kezdetétől magunkkal göngyölítettük volna a fonalat, de ezt elmulasztottuk. Ezért képzeletbeli fonalként az analízis eszközét kell alkalmaznunk. Különben egyik zsákutcából könnyen a másikba kerülünk.

A zsákutca-lét azonban nem feltétlenül jelent nyomort és kilátástalanságot. A zsákutcában is lehet építkezni, élni, sőt utcabált is lehet rendezni, még azt sem muszáj okvetlenül kiírni, hogy zsákutca-bál. De eljön a kritikus helyzet, amikor a fejlődés tere beszűkül és megreked. Ekkor kell elővenni az „Ariadné-projektet”.

Ez volt a célunk a „Modernizáció és feudalizmus” kutatási program keretében. Ennek egyik indítója a jelen írás magja, amit a vita fontos mozzanataival egészítettem ki. Mi mindent kell végiggondolni ahhoz, hogy a maga egészében, érdemben foglalkozhassunk a témában rejlő kérdésekkel! A feladat óriási, szerteágazó. Egy ilyen áttekintés inkább témajegyzéket adhat, mint válaszokat.

I. Új kérdések – új szemlélet

1. ÚJ TÁRSADALOM: FORDULÓPONTON VAGYUNK

Az emberi létezésformák egyik legnagyobb, világméretű átalakulásának vagyunk szenvedő, de aktivitásra törekvő részesei.

Változás persze mindig van, de a jelenlegi erőteljesebb és egyetemesebb a korábbiaknál. Az elmúlt évezredek átalakulási folyamatát Arisztotelész óta két nagy rendszerben, állapotban szokás megjelölni: az emberiség az egyikből halad a másikba. Hadd használjam Hegel fogalmát, a világállapotot. Többféle elnevezést használnak a két korábbi állapot megjelölésére:

Phűszisz és nomosz (Arisztotelész),

status naturalis – status civilis (Hobbes, Grotius, Spinoza, Rousseau),

hősi és polgári világállapot (Hegel),

barbárság és civilizáció, az utóbbin belül prekapitalizmus és kapitalizmus (Marx),

tradicionális és indusztriális (Dewey, Aron, Rostow),

naturális-redisztributív és piaci-árutermelő (Polányi),

szokásszerű és érdekszerű-racionális (Hajnal István),

folk society – urban society (Redfield),

Gemeinschaft és Gesellschaft (Tönnies),

örök körforgás és irreverzibilis fejlődés, óramű és gőzmozdony (Lévi-Strauss),

agrárius és ipari fejlődési mód (Castells).

A sokféle elnevezésben ugyanaz a szemlélet érvényesül. Az első világállapot különböző jelölései – természetes, mezőgazdasági, falusi, hagyományos, népi, nem piaci, nem árutermelő, örök körforgás – ugyanúgy egy jól értelmezhető valóságot írnak le, mint a másodiké – ipari, városi, piaci, tőkés, árutermelő, polgári, összefoglalva: kapitalizmus, polgári társadalom.

A két világállapot történetének hosszú a sora. Hosszú ideig az örök körforgás volt a jellemző, épülés és bomlás, bőség és szegénység, születés és halál ciklikus váltakozása. Az eszkatológikus vég, a mennyország és a pokol ígérete, illetve fenyegetése védekezést igényel. Schopenhauer szuggesztíven idézte fel Maya fátylát – felvétele arra szolgál, hogy az ember ne nézzen szembe a lét elviselhetetlen szörnyűségével, mindig az altudatába szorítsa a rosszat, és így jobban viselje el az életet. Ugyanezt szolgálják a feltámadás nagy mítoszai: Istar, Ízisz–Ozirisz, Dionüszosz, Krisna, Jézus.

{1} Hajnal István: Az osztálytársadalom. In Domanovszky Sándor szerk.: Magyar művelődéstörténet. 5. köt. Budapest, 1942, Királyi Magyar Egyetemi Nyomda, 165–200. p.