Fábri Péter

Bámészkodásaim

könyve

Történetek

K O S S U T H  K I A D Ó

„Eső esik. Fölszárad. Nap süt. Ló nyerít.

Nézd a világ apró rebbenéseit.”

Radnóti Miklós

Tartalom

MIKROFON

BÁTORSÁG

GYUFÁZÁS

NAPOZÓ

VÉGELADÁS

SZÓZAT

RÓZSACSOKOR

ÉVTIZED

IDŐPONT

UTASLÁDA

CSALÓDÁS

CSAPDA

FÉLHOMÁLY

LAKÓTELEP

KÉRDÉS

ÉNEKSZÓ

ROSSZASÁG

BALETTCIPŐ

LEVÉLTITOK

CSOKOLÁDÉ

SÍRÁS

REMÉLNI

BÁBTÁNCOLTATÁS

LOPÁS

VELŐSCSONT

HÁZTETŐ

KONCERT

GYURIKÁM

KÖRNYÉK

NÉGYKÉZLÁB

IMPRESSZUM

MIKROFON

(1965)

Elmondok egy történetet arról, hogy a legnagyobb jóindulattal és szeretettel is be lehet csapni az embert.

A történet kiskamasz koromból való, a hatvanas évek közepéről, amikor szüleimmel minden hétvéget a Dunán töltöttünk, evezősként: anyám volt a kormányos, apám és én a büszke gályarabok. Eszembe úgy jutott, hogy a napokban, hosszú évek után, ismét kint voltam a vízen, s méghozzá ugyanabban a hajóban, a jó öreg Sugovicában, amellyel akkoriban jártunk. Sugovica egy szépen épített kielboot, afféle jópofa nagybácsi a sportegyesület áramvonalas szkiffjeihez, a vagány Zsukihoz vagy a karcsú Nimfához képest; de azért egész szépen lehet haladni vele.

Az idők változásának jeleként a csónakház egy hétvégi napon, délben, tele volt hajókkal. Annak idején kora reggel vízre vittük a legjobb egységeket, s a délelőtt érkező kocáknak már csak a maradék jutott. Hol vannak a régi evezősök? Talán szörfölnek? Talán karatéznak? Vagy söröket hörpölnek, és fotelből nézik a meccset? Az evezés a kispénzű értelmiségiek családi sportja volt. Kollektív szabadságélmény, együttes csavargás a vízen. Nem véletlenül voltak erős szocdem hagyományai. Karakán, szabadságszerető emberek jártak a Dunára. Talán nincs utánpótlás? A mai fiatal családok, a mai harminc-negyvenesek már nem szeretik a Dunát? Vagy nem szeretik a szabadságot?

A történet, mely a napokban eszembe jutott, nem a Dunán játszódik, mégis szoros köze van régi evezős emlékeimhez. A csónakház a Római-parton áll, és oda a 34 Y vitt, a ma 134-esnek nevezett busz. Akkoriban létezett az ülőkalauz-rendszer. Az. ülőkalauz megemelt ülésen, kis pult mögött ült a hátsó ajtó közelében. A pult épp olyan volt, mint némely távolsági járatokon ma is látható, csak a helye volt másutt. A pulton mesebeli kirakodóvásár: vonaljegyek és átszállójegyek, aprópénz kupacokban, kézimikrofon, és az általam még ma is csodált, bonyolultan megépített, és igen egyszerűen kezelhető, fénylő szerkentyű, a villámgyorsan csattogó lyukasztó. Mint minden gyerek, én is úgy szerettem volna egy igazi lyukasztót! De sose mertem kérni. Talán szentségtörésnek éreztem volna. De az én történetem a mikrofonról szól.

Egy római-parti járat a hétvégén: annak sajátos légköre van. Pláne volt. Aki a 34 Y-nal utazott, az tudta a többiekről: lényegében ugyanoda mennek és ugyanazért, mint ő. A Körúton végigbóklászó 12-es savanyú idegenségéhez képest azon a járaton még a zsúfoltságban is barátságos volt a légkör. (Vagy nem. De emlékezni mégis így emlékszem rá. Azóta pedig vagy kocsival, vagy kerékpárral jártam csak arrafelé.) Talán ez a barátságos légkör bátorította az egyik kalauzt, e történet egyik főszereplőjét arra, hogy a mikrofonba ne csak az állomások nevét mondja be, de a pillanat eseményeihez fűzött és általában kedves és szellemes kommentárjait is. De lehet, hogy ő teremtette a légkört. Vele élmény volt utazni. Nekem ő bácsi korú volt, de most azt gondolom, nem lehetett több negyvennél. Vajon hol adja elő a konferanszait ma, amikor a budapesti buszokon nincsenek már kalauzok ?

Egyszer azután egy három-négy éves forma kislány a kalauz bácsi ölébe kéredzkedett. Minden tetszett neki: a bácsi, a jegyek, a pénz, a lyukasztó, a mikrofon. Sorra el is kért, ki is próbált mindent. Lyukaszthatott jegyet, rakosgathatta a pénzt és kézbe vehette a mikrofont. Beszélt is bele.

De nem hallottuk, mit mond.

A kalauz ugyanis kikapcsolta a hangszórókat. Eddig már nem terjedt a szabadság.

Máig sem megy a fejembe, hogy miért nem.

Ez a kalauz maga sem csak a hivatalából kötelező közlésekre használta a mikrofonját. Humorizált, még viccet is mesélt. Emberi kapcsolatokat teremtett vele.

Miért félt vajon attól, amit egy három-négy éves gyerek mondhat?

Jézusom, mit mondhat? Hogy jó utat? Hogy menjünk gyorsabban? Álljunk meg? Valószínűleg csak a kalauzt utánozta volna, és megpróbálta volna bemondani a következő állomást.

Illetve talán be is mondta. Láttam rajta, hogy beszél valamit. Játszott. Bár nyilván föltűnt neki, hogy nem szól a hangszóró, mégis úgy tett, mintha értelme volna annak, hogy a mikrofonba beszél. Nem lázadt föl, nem sírt. Láttam, hogy nevetett is. Elfogadta a játékszabályt.

A felnőttek is mind nevettek. Kedves jelenet volt. Talán az egész buszon egyedül én, a szótlan kiskamasz bámultam értetlenül. Mindenki boldog volt, a közös élmény nagy erő.

Az a kislány ma felnőtt nő. Huszonéves. Lehet, hogy láttam azóta, és megfordultam utána az utcán. Nem tudom, ki ő. De ha esetleg olvassa ezt az írást, azt üzenem neki: legközelebb ne tűrje el a mégoly kedves hazugságot sem, és kapcsoltassa be a hangszórókat!

(1986)