Györfi András

Atlantisz és a kézirat titka

Rejtélyes fizika

Tudományos kalandregény

Kossuth Kiadó

Tartalom

Olvasói szerződés

Előszó helyett

1.  Az ókori görögök tévedése

2.  Az előkerült dokumentum

3.  Az örök ifjúság titka

4.  Időutazás

5.  Leereszkedünk a kvantumvilág aknafedelén

6.  A Bell-egyenlőtlenség

7.  Sötét erők

8.  Teleportáció

9.  A rejtély megoldódik – első változat

10.  Vissza a KFKI-ba

11.  Fimafeng

12.  Bejegyzés egy margón

13.  A rejtély megoldódik – második változat

14.  Ártatlanul megvádolva

15.  Fimafeng lakomája

16.  Küldetés a sötét oldalra

17.  A rejtély megoldódik – harmadik változat

18.  Egérút az ötödik dimenzióban

19.  A rejtély megoldódik – negyedik változat

Utószó

Bibliográfia

Impresszum

2.

Az előkerült dokumentum

Életre kel az elveszett legenda

TIMAIOSZ: Hogy tehát a jövőben helyesen szólhassunk

az istenek születéséről, könyörgünk, adja nekünk orvosságul

a legtökéletesebb és legjobb orvosságot: a tudást.

Platón: Kritiasz (Kövendi Dénes fordítása)

Az időutazásról, teleportációról, telepátiáról az utóbbi időben a fizikai ismeretek fejlődése következtében álláspontunk kezd árnyaltabb lenni: a téridő elemi szerkezete, a kvantumos jelenségek csupán részlegesnek mondható megismerése óta egyre ritkábban használjuk a „lehetetlen” szót. Inkább azokat a feltételeket soroljuk fel, amelyeket teljesíteni kellene e jelenségek létrehozásához. Igaz ugyan, hogy jelenleg és a közeljövőben az említett körülmények megteremtésére nem áll rendelkezésünkre elegendő anyag, energia és tér (ha így haladunk tovább, akkor idő sem) – de talán nem árt a szélesebb olvasóközönséget is bevonni a megismerés eme határterületein történő eseményekbe. Mivel a száraz szakkiadványok nem mindig elérhetők (érthetők) az átlagolvasó számára, könyvünkben abból a feltételezésből indulunk ki, hogy előkerült egy atlantiszi dokumentum, amely a fentebb támasztott kritériumoknak eleget tesz (hiteles, enciklopedikus, technikai jellegű, de száraznak semmiképp sem mondható, néhol egyenesen kalandos is). E dokumentum birtokában nekünk magunknak kell utánajárni e dolgoknak, barátaink segítségével megfejteni, milyen technológiával működhetett az atlantiszi társadalom. Ráadásul kis csapatunkban a fizikával éppencsak köszönőviszonyban lévők is vannak – de a történet végére (habár a „vég” szót e könyv elolvasása után, meglehet, kissé másként fogja értelmezni a kedves Olvasó) mindenki megértheti, hogyan lehet elképzelni eme jelenségek létrejöttét.

No, de mielőtt még ilyen mélyen beásnánk magunkat a fizikába, lássuk előbb, miért pont egy Atlantiszról származó dokumentum körül forog a cselekmény.

Atlantisz története lényegében egy legenda, melynek születését Platón nevéhez kötik, és több jel is arra mutat, hogy az ókori filozófus tulajdonképpen az athéniaknak akart példát statuálni: lám, milyen könnyen eltűnhet nyomtalanul egy civilizáció, ha szem elől tévesztik a valódi értékeket.

Az események sora több mint tizenegyezer évvel ezelőtt kezdődött, valahol a ma Atlanti-óceánnak nevezett területen. A legenda szerint Poszeidón, a tengeristen egy halandó nőbe szeretett bele, és szerelmi fészekként ezt a kontinensnyi szigetet nézte ki maguknak. A sziget közepén lévő magaslatra egy házat épített, mely köré vizesárkokat készített, hogy szerelmüket senki és semmi ne zavarja. Kleito ilyen körülmények között öt pár fiúikret szült rendre isteni élettársának, és az első fiú, Atlasz lett a sziget első királya. Övé lett a legbelső vizesárkon belüli terület, testvérei a sziget egyéb részein osztoztak. Később egy csatornát építettek, mely a központi dombot az óceánnal összekötötte, és a külső vizesárok körül egy hatalmas város fejlődött ki. Virágzott a mezőgazdaság, az állattartás és a tudományok. A városlakók bölcs vezetőik uralma alatt kereskedtek, majd elkezdték meghódítani a szomszédos szigetek, később Európa és Afrika parti területeit. De a hódítások és a kereskedés jellemhibákat váltott ki az atlantisziaknál, korruptak és arrogánsak lettek – ezért Zeusz megharagudott rájuk és elsüllyesztette civilizációjukat.

1. ábra. Atlantisz madártávlatból (olaj)

Ez lenne röviden Platón beszámolója, melyet i. e. 360 körül írt meg két dialógus formájában, a Timaioszban és a Kritiaszban. Állítólag ezen dialógusokban említett információk egyiptomi papoktól származnak, akik mintegy háromszáz évvel Platón munkássága előtt alapos fejmosásban részesítették az őket meglátogató Szolónt (i. e. 650 körül), mivel a vendég nem ismerte saját hazája, Görögország régmúltját. Szolón ugyanis beismerte, hogy nem hallott az atlantiszi hódító háborúkról, melyek a Földközi-tenger partjait vetették idegen uralom alá kilencezer éve. Szolón aztán továbbadta az Egyiptomban hallottakat Dropidésznek, aki az ükunokáját, Kritiaszt világosította fel, s utóbbi e tudással felvértezve Szókratésszel, Platón tanítómesterével vitázhatott a társadalmi berendezkedések minőségéről és szükségességéről.

Ami az atlantiszi technológiát illeti, e források hitelességét némiképp megkérdőjelezi az a tény, hogy az átadott ismeretek tárgyáról nem szemtanúk nyilatkozatai maradtak fönt, hanem homályos eredetű leírások. Ezek pedig táptalajként szolgálhattak egy olyan legendárium kialakításához, amelybe az emberiség beleszőhette az ideális társadalom mindennapjairól kialakított álmait is.

A történelmi leírásokból (vagy legalábbis Platón műveiből) annyi tűnik valószínűnek, hogy az atlantiszi civilizáció jelentős technológiai fölénnyel bírt, könnyedén leigázta a szomszédos szigeteket és a kontinensek part menti államait. A kor tudományos ismereteit tekintve nem csodálkozhatunk, ha ezt az előnyt az atlantisziak isteni származására vagy pártfogoltságára vezették vissza a legyőzöttek. Elvégre bölcsebb a csatában elszenvedett vereséget azzal magyarázni, hogy az ellenfél nem volt lovagias, mert a mienknél nagyobb hatalmasságtól fogadott el segítséget. Ez mégiscsak elfogadhatóbb magyarázat, mint ha a hadvezér a megvert seregével hazakullogván beismerné: hát igen, amazok okosabbak, erősebbek és ravaszabbak voltak nálunk, ráadásul olyan fegyvereik vannak, amelyeknek működését nem értjük, és ez irtózatos félelmet keltett bennünk. Ezért inkább hanyatt-homlok menekültünk – illetve, elnézést, rugalmas védekezési taktikához folyamodtunk.

Lássuk akkor végre, milyen technológiákra utalhatott hős tábornokunk.

Szerencsére birtokomba került egy föníciai kalóz feljegyzéskötege – melynek forrását nem tárhatom most fel, de Olvasóimnak semmi oka nincsen kételkedni eredetiségében –, melyben hősünk azt a tizenegyezer-ötszáz évvel ezelőtti kalandsorozatát meséli el, melyet az atlantisziak fogságában élt át.

„Hihetetlen történetem egy szürke hajnalon kezdődött, Gebal kikötőjétől tíz mérföldnyire északnyugatra. Kis bárkámmal itt szoktam révkalauzi szolgáltatásokat nyújtani azoknak a kereskedőhajóknak, amelyek a part menti városok piacai felé igyekeznek. Igazán emberséges hajós hírében állhatok, hiszen ha sikerül felkapaszkodnom a kiszemelt hajóra, csak akkor nyúlok a kardomhoz, ha vendéglátóim az értelmetlen ellenálláshoz folyamodnának. Egyébként megengedem nekik, hogy vízbe vessék magukat, amint a part menti fáknak az ágai kivehetővé válnak (igaz, a túlélők közül sokan állítják, hogy nekem túl jó szemem van), majd egymagam kormányozom be az elnéptelenedett hajót a kikötőbe és végzem el a rakomány eladásának nehéz és felelősségteljes munkáját. Ám ezen a hajnalon egy furcsa hajó bontakozott ki a ködből: már alakja sem a szokásos teknő forma volt, hanem mintha egy gerincből kinőtt bordázat alkotta volna az oldalait – de a legfurcsább az volt, hogy közepéből egy hatalmas gerenda ágaskodott az ég felé, melyre egy nagy vászon volt kifeszítve. Érdekes módon a szél belekapott ebbe a vászonba, és a hajó az evezősök munkája nélkül is lassacskán haladt.

Úgy eltátottam a szám a csodálkozástól, hogy majdnem elszalasztottam az alkalmat, amikor a kötelemet a hajóorr díszfigurájára vethettem, hogy szolgálataimat fölajánlhassam. De amint a hurok a helyére került, kis bárkámat egy kikötői nyolcas csomóval hozzárögzítettem, majd az így kifeszített kötélen átmásztam a fedélzetre. Amint lábam alatt ismét deszkát érzek, bizalommal és barátságosan szétnézek, hogy a messziről jött hajósoknak némi támpontot nyújthassak a helyi viszonyokat és szokásrendet illetőleg. De szemem káprázni kezd, mert a hajnali derengésben aranyszínű, csillogó fémből készült tárgyak garmadáját vélem fölfedezni a hajó végében – úgy tűnik, ma reggel felvirradt végre az én napom is, nem hiába kockáztattam annyiszor fiatal életemet ezeken a veszélyes vizeken.

Lassan, hogy zajt ne üssek, kivonom kardom a hüvelyéből, mert ilyen nagy értékű zsákmány esetén a partra kiúszó menekültek hazudozásai könnyen csorbát ejthetnek makulátlan hajós hírnevemen. A tat irányába osonok, ahonnan egy kis kalibaszerű tákolmány alól emberi szuszogás hallik.

– No, nem sokáig – gondolom magamban, és két kézzel erősen megszorítom kardom markolatát. – Barátsággal jöttem – mormogom halkan ilyenkor szokásos köszöntésem, mert a tengerészekre jellemző illem és jómodor megkívánja, hogy mégse ajtóstul rontsunk a házba.

Ám a következő pillanatban a kaliba takarásából egy velem egymagasságú, karcsú szőke lány lép elő. Magabiztossága meghökkentett kissé: Gebálban én számítottam a legdaliásabb kalóznak, hat láb magas termetemmel nem sokan ették le a kását a fejemről.

Ilyen nyúlánk lányokról még csak nem is hallottam mostanáig, bár a hallásom jelenleg inkább másodlagosnak tűnt. Fő szerepet most a szememnek szántam, ugyanis a lány határozottan lélegzetelállító szépségű volt. Hosszú aranyszínű haja vastag fonatban ölelte körül formás vállát, mélykék szeme egy csöpp ijedség nélkül mérte végig szerény személyemet. Testére vékony, csillogó szövetből készült rövid tunika borult, mely sejtelmesen fedte – vagy inkább kiemelte – formás alakját. Jól kihúzom hát magam, hogy ne kelljen a szép szemeit azzal fárasztania, hogy lenézzen rám, és kardommal az aranyló holmik felé mutattam, hogy azok vele együtt szépen át lesznek rakodva a kis csolnakomba, és akkor nem kell a leányrablást kardélre hányással tetézni.

– Az ellenállás értelmetlen – hagyja el a helyzethez illően ajkamat legendás tanácsom, mely utóbb több világnyelven is szállóigévé lett.

Ám az ilyenkor szokásos és ildomos riadt gazella-pillantás helyett a szőke lány csak elmosolyodik, egy kis kék kristályt húz elő tunikája egyik zsebéből, azt megkoppintja valami villaszerű fémtárggyal, ami egy magas, harmonikus hangot ad ki. Már azt hittem, hogy ez valami egzotikus előjáték része, de nagyot kellett csalódnom.

A szép hang még a levegőben rezgett, mikor a hajónk mellett (mert akkor helyénvalónak tűnt ezt a közös birtokosragot használnom) úgy tűnt, mintha forrni kezdett volna a tenger: apró buborékok milliárdjai törtek fel, amelyek aztán lassan kiemelkedtek, és mintha a semmiből bontakozott volna ki, megjelent egy másik, nagyobb hajó, melynek alakja hasonlított az általam meghurkoltra – de deszka helyett oldalát az előbb látott aranyszerű vastag fémlemez borította. Fedélzetén hatalmas marconák állottak, akik egy pillanat alatt átugráltak a mi hajónkra – mire észbekaptam, kardomat kicsavarták a kezemből, bőrszíjakkal megkötöztek, és csak úgy nyekkentem a fémborítású hadihajó fedélzetén.

Oldalamon feküdtem, és gondolatban végigfutottam fiatal életem fontosabb stációin, emlékezetesebb hőstettein, hisz nemsokára az alvilági folyón kell átkelnem – hát ne habogjak a Ladikos által feltett kérdések hallatán. Ám fogvatartóim nem siették el a lefejezésemet: ez volt a szokásos eljárás a rajtakapott kalózok esetében a mi vidékünkön (mivel az árbocot még nem fedeztük fel, ennek hiányában a hajón az akasztás elég körülményesnek tűnt). Ehelyett a vezérüknek tűnő alak egy zöldes kristályt vett elő, és megcsendítette azt egy nagyobb fémvillával.

Búgó hang tört elő a villából, amitől szédülni kezdtem, a világ forogni kezdett körülöttem, összemosódott az ég a tengerrel, a fent a lenttel, és szégyenszemre farkasszemet néztem a tegnap este elköltött szardíniámmal is. De a forgás csakhamar megszűnt, a hajó mozdulatlan állt, mintha ég és föld között lebegne: az óceán messze alattunk, fejünk felett egy hatalmas palota alakját láttam, egy központi piramis alakú építménnyel, amely mellett hatalmas oszlopcsarnokok és többemeletes épületek voltak láthatók.

Feltérdeltem, és a hajókorláton átpillantva rögtön átláttam helyzetünket: egy domboldalt körülölelő többszintes tórendszer zsilipkamrájában vesztegeltünk. Nem sokáig – pár pillanat múlva a vízszint emelkedni kezdett, és egy felsőbb tóba érve a zsilip melletti kikötőben partra szálltunk. Nagy puffanással értem földet az új világban, a marcona harcosok harsány nevetéssel jutalmazták teljesítményemet. Ugyan nyakam is szeghettem volna, mikor hátrakötött kézzel a korláton áthajítottak – de ez lelkükben egy csepp szorongást sem okozott. Ha van ugyan lelkük, mert efelől immár komoly kétségeim támadtak… Ám valami halvány reménysugár kezdett pislákolni bennem: ha idejövet meghagyták életemet, talán mégsem haleledelnek szánják törékeny testemet.

Egy idősebbnek tűnő, fehér szakállas férfi hajolt fölém, és egy érintésére kötelékeim kilazultak. Meggémberedve dörzsölgettem tagjaimat és próbáltam föltápászkodni, mikor láttam, hogy a jótevőm is elővesz egy kék kristályt és megpendíti. Már azt hittem, hogy ismét valami szörnyűség következik, hisz eddig mindkét alkalommal a kristály hatására igen kényelmetlen helyzetbe kerültem. Ám a kristály ezúttal mintha emberi hangon szólt volna hozzám:

– Ki vagy te, bátor idegen, és hogyan kerültél erre a csatahajóra? – zeng a fülembe a kérdés.

Meglepetten nézek körül, de csak az idős férfi áll mellettem, és néz rám kérdő tekintettel. Arra kellett gondolnom, hogy az ő gondolatait hallom. Hirtelen átfutott a fejemben, hogy milyen nyelven is tudnék válaszolni neki, hisz ismerek néhány dialektust, de messziről jött hajósokkal általában nehezebb szót érteni. Ám ekkor távolabbról egy torokhangú gondolat csendült fel, szinte láttam mögötte a hajó kapitányát, aki a zöld kristályt kezelte és oly kárörvendőn nevetett földet érésemkor:

– Vigyázz vele, Hermosz, mert nagy lókötő, ügyesen bánik a kötéllel, és volt olyan vakmerő, hogy Xéna hajójára is szemet vetett.

– Csak segíteni szerettem volna – próbálom kinyögni, mire Hermosz fölnevet, megpaskolja vállam és fölsegít a földről.

– Na, gyere barátom, segítségemre lehetsz itt a zsilipek kezelésében, ha a kötelek használatához értesz valamennyire, és az eszed is a helyén van. Nesze, ezt a kristályt tartsd magadnál – nyom a markomba egy szépen csiszolt kék kristályt a fehér hajú –, ha ez nálad van, érteni fogod, mit kell tenned.

Igen könnyen megértettük egymást Hermosszal, mert hamarosan rájöttem, csak azokat a gondolatokat hallotta meg, amelyeket ki szerettem volna mondani – és csak akkor, ha neki címeztem a gondolatokat, vagyis előtte felidéztem magam előtt az arcát. Természetesen próbáltam Xéna arcát is felidézni és mindenféle szépet gondolni róla, de legjobb esetben is csak egy kacér mosolyt kaptam válaszul.

Hermosz gondolatait követve pár perc alatt átláttam feladatom lényegét. Atlantiszban, mert maguk közt így nevezték szigetüket, a zsilipőrök a palotaszinten őrködő varázslók utasításait hajtották végre. Ezek a mágusok szabályozták az esőt, a szelet és a napsütést, a lehulló esőt pedig a zsiliprendszer segítségével egyenletesen osztották el a művelés alatt álló földek és legelők között.

Lassacskán a kristályok szerepével is megismerkedtem. A kék kristály, melyet Xéna használt, mikor hajójukra ugrottam, kommunikációra való: a Föld bármely pontján lévő, a kristályok hálózatához kapcsolt felhasználók érthetik egymás gondolatát. Ezen a rendszeren keresztül kért segítséget a szépséges atlantiszi lány, amikor félreértette jövetelem célját azon a ködös hajnalon. A csatahajó pedig, mely a zöld kristály segítségével közlekedik, a tér bármely pontján eltűnhet és előbukkanhat ugyanabban a pillanatban másutt. Voltak még egyéb kristályok is, melyek gyógyításra vagy a tudás tárolására szolgáltak, de a legérdekesebbnek a Tűzkristálynak nevezett energiaforrás használata bizonyult.

Egész Atlantisz léte, működése e kristály rezgéseinek volt köszönhető. Ezek a rezgések biztosították azt a kapcsolatot, amely a különböző kristályok közti hálózatot fenntartotta, és ezek tették lehetővé az időjárás-szabályozást, a vizek vagy bármely más súlyos tárgy felemelését és a gondolat sebességével való közlekedést. Segítségével a mágusok többfajta fémet is elő tudtak állítani homokból, sőt képessé váltak látni a jövőt.

Működéséhez harminchat mágus gondolati energiájára volt szükség, akik a kristályt körbeállva annak éppen esedékes szerepét – a társadalom pillanatnyi igényeinek megfelelően – meghatározták.”

Eddig tudtam kibetűzni a régvolt kalóz feljegyzéseit – pedig a kalandok java még hátravolt, és Xéna neve is többször földerengeni látszott.

2. ábra. Xéna (olaj)

De a következő lapokon a betűket valamilyen oknál fogva elmosta a víz…

Elgondolkodtam azon, hogy vajon lehet-e valami igazság ebben a történetben. Nem csak az szól ellene, hogy régészeink nem találják azt a helyet, ahol a piramispalota a vizesárkok szabdalta sziget fölé emelkedett. De fizikusaink sem találják azt az egyesítő elméletet, amelyben a négy kölcsönhatás olyan harmóniában működne, mint ahogy az elveszett világban, ahol a mágusok ténykedtek a kristályok segítségével. Habár mostanában lennének holmi hivatkozások… Egyedül politikusaink vannak birtokában annak a képességnek, hogy egy működő társadalmat korrupciójukkal és arroganciájukkal tönkretegyenek. Akkor lehet, hogy mégis van valami tanulsága Atlantisz legendájának?

3.

Az örök ifjúság titka

Minél többen tudjuk, annál többet tudunk.

Atlantiszi közmondás

Verőfényes októberi délutánon ballagtam hazafele.

Semmiképp nem hagyott nyugodni a gondolat: birtokomba került az atlantiszi technológiát leíró feljegyzés, mely fellebbenti a fátylat az emberiséget leginkább izgató kérdések titkairól – de nem tudom a szöveget elolvasni, mert kárt tett benne az özönvíz, mely a kontinensnyi szigetet tizenegyezer évvel ezelőtt elmosta.

Az iratköteg a válltáskámban volt most is, és épp azon gondolkoztam, hogy be kellene ugranom vele a Kerületi Fizikai Kutatóintézetbe (KFKI), hátha valamilyen eljárással láthatóvá lehetne tenni az elmosódott részeket.

Elmélkedésemből fékcsikorgás, ajtócsapódás zaja riasztott fel – tőlem vagy húsz méterre fekete limuzin parkolt le a blokkolásgátlóját túlterhelve. A még szinte mozgó autóból két, öltönyös, jól fésült fiatalember indult felém térölelő lépésekkel – mintha lábaik nem is érték volna a földet. Azonnal átvillant az agyamon, hogy tegnap este egy internetes oldalon említést tettem felfedezésemről. Alighanem meggondolatlan közlésem hatására cselekvésre szánta el magát valaki, aki szintén erre az iratkötegre pályázott, és most meggyűlhet a bajom vele. A limuzin hátsó ajtajának felhúzott ablaka mögül egy sötét szempár szegeződött rám, amitől válltáskám súlya mintha nőni kezdett volna.

Szerencsémre a négyes metró lejárata mellett bandukoltam éppen (elbeszélésem fiktív elemeket is tartalmaz, mint ezt korábban beismertem: igaz, hogy a történet fonalába szövődött eme tömegközlekedési vonal okán művemet akár tudományos-fantasztikus kategóriába is sorolhatják egyes, kisebb hitű olvasóim – de még az is előfordulhat, hogy ami ma fikciónak tűnik, arra holnapután már jegyet kell váltanunk). Szóval, amint felmértem a helyzetem, nem kezdtem aprópénz után kotorászni a zsebemben, hanem a korláton átugorva (sivalkodó szirénák vijjogása közepette) sikerült egérutat nyernem a fiúk elől, és egy éppen induló szerelvényre az orruk előtt felugrani. A harmadik állomás a KFKI épülete közelében volt, így aztán nem sokat töprengtem, meglendítettem a színüveg forgóajtót.

Bent kellemes hűvös fogadott, a falról Öveges professzor hamiskás tekintete nézett le egy óriásplakátról, hogy ugyan mi járatban van itt ismét a tékozló fiú. Azt tudnotok kell, kedves Olvasóim, hogy az elméleti és a kísérleti fizikusok között van némi feszültség. A kísérletieknek ugyanis mindig az elméletiektől kell megkérdezniük, hogy mi után is kellene nekik mostanában kutatni. Az elméletiek nagyszívű emberek, kigondolják és megmondják nekik. De a kísérletek, ha jól végzik őket, néha balul sülnek el és nem várt eredményeket hoznak. Ezekkel a kísérletiek ismét az elméletieket nyaggatják, hogy magyarázzák már ugyan meg, hogy mit is kísérleteztek ők itt ki. Hát csoda, ha néha elszakad a cérna?

Persze a kísérletieknek egész más az álláspontjuk, azt hiszik, hogy mi egy potenciométert sem vagyunk képesek beállítani, de azért ez nem pontosan így van – sőt, távolról sem igaz –, és szerintem én most egész objektíven elmagyaráztam az Olvasók számára a probléma lényegét. Igaz, hogy Victor Weisskopfnak, a MIT (Massachusetts Institute of Technology) híres fizikaprofesszorának egy hasonlatát sokan a szövegkörnyezetből kiemelve értelmezik – ő ugyanis a fizikusokat Kolumbusz expedíciójának szereplőihez hasonlította. Szerinte a kísérleti fizikusok olyanok, akár azok a hajósok, akik halálmegvető bátorsággal átszelték az óceánt, majd partot érve leírtak mindenféle csodálatos és hallatlan dolgokat, míg az elméleti fizikusok a Madridban maradottak voltak: ők számolták ki, hogy Kolumbusz most Indiába hajózott. A kísérleti fizikusok itt már nevetnek, mert azt hiszik, hogy a hasonlatnak ez a zárópoénja – pedig a MIT teoretikusa szerintem arra gondolt, hogy ha a madridi tudósok nem számolják ki, hogy az óceánon túl egy gyönyörű világ vár ránk, akkor Kolumbusz még mindig szardíniára halászgatna Genova partjainál. Az elméleti fizikusoknak még a tévedéseik is hasznosak és nagyszerűek…

Szóval csak azért mondom el mindezt, hogy minden árnyalatát érthessétek annak a mosolynak, amellyel a KFKI fogadópultjánál ügyködő fizikus szokta fogadni az odatévedt elméletist. Ám ezúttal csinos, fekete hajú, zöld szemű lány kapja fel fejét jöttömre:

– Isten hozott az oroszlánveremben, Ander! – hosszú, befont hajának egy huncut tincse jobb könyöke felé rezzent a mozdulattól.

– Üdv, Emma – válaszolok kissé megkönnyebbülten. Tavaly, a friscói konferencián kissé összerúgtuk a patkót a KFKI-sok egy csoportjával a gravitációs állandó ügyén, de, szerencsére, most nem az a csoport a délutános, hanem Emmáék és jó barátom, Pásztor Zoli. Ők ketten egyébként abba a kis csoportba tartoztak, amellyel egy számunkra szerencsésnek mondható repülőbalesetet túléltünk három éve: villám csapott a kis gépünkbe, és a Spitzbergáktól északra csapódtunk be a Jeges-tengerbe. Valami csodálatos véletlen folytán egy spanyol tengeralattjáró járt éppen arra, és négyünket sikerült kimentenie a süllyedő roncsból. Nem voltunk túl jó fizikai állapotban, ráadásul teljes emlékezetkiesésben szenvedtünk – valószínűleg a villámcsapás vagy a jéghideg vízbe való esés miatt –, de Hernán, a spanyol kapitány mindent megtett, hogy ismét tudjunk beszélni, kiderítette személyazonosságunkat, iratainkról másolatokat szerzett és segített visszailleszkednünk a normális kerékvágásba egy távoli közép-európai országban.

– Bent van Zoli? – kérdem Emmát, mintha a múlt kísértő árnyait szertefoszlatta volna az idők szele.

– Igen, lent van a mínusz kettőn, és valószínűleg marad is reggelig.

– Lemehetek?

– Itt írd alá – tolja felém a regisztrációs ívet Emma.

Mégiscsak vannak rendes kísérleti fizikusok is. Habár Emma inkább matematikus, tulajdonképpen ebben a minőségében alkalmazták nemrégiben a KFKI-ban. Amennyire tudom, a moduláris függvények és az elliptikus görbék a szakterülete – de most épp a fogadópulthoz osztották be. Az utolsó Fermat-tétel bizonyítását szolgáló matematikai apparátus alkalmazása kezdett újabban divatossá válni, amint a húrelmélet sokdimenziós tereit kutató kísérletek iránt megnőtt az igény.

A liftből kilépve már nem az a feszes rend fogad, mint a fogadócsarnokban. Kábelkötegek tekergőznek a falakon és a padlón is, elektrosztatikus zaj bizsergi be az egész szintet, hogy az ember szinte úgy érzi, hogy füle bojtját Szent Elmo tüzének kékes lángja csiklandozza.

Belépek a krisztallográfiás terembe, ahol épp nagyot döndül a drága diffraktométer – Zoli egy potenciométert próbált jobb belátásra bírni, a cipője talpát sem kímélve.

Harmincas éveinek közepén járó, magas szőke fiatalember kapja fel a fejét jöttömre. Hosszú haja és könnyen huncut mosolyra fakadó arca valami kerubszerű jelleget kölcsönöz neki – ami különben nem tett jót oktatói előmenetelének. Emlékezetes maradt, mikor egy másodéves leány a Van der Waals-generátorral jól megperzselte az ujját, mert inkább az előadóra figyelt, mint a mondanivalójára. Fel is merült a Kari Tanácsban, hogy inkább a kutatómunkára kellene összpontosítania, és fel kellene menteni oktatói feladatai alól – de aztán a HÖK képviselőjének kívánságára elálltak tervüktől. A kis hölgy ugyanis szexuális diszkriminációnak minősítette a döntéstervezetet – a professzorok erre csak pillogtak, mint béka a levesben, és rátértek inkább a költségvetésre.

– Szia, Zoli. Segíthetek? – kérdem, mintha világéletemben az elektrotechnika guruja lettem volna.

– Szervusz, Ander. Kösz, csak ezt az utolsó impulzust kellett megadnom, hogy minden a helyére rázódjon. Hát téged meg mi szél hozott erre?

Előadom röviden történetemet, és előszedem a papírköteget.

Zoli gyanakodva nézi.

– Te, hát ez papír. Azt meg 105-ben készítettek először Kínában – hogyan is gondolod, hogy ez a paksaméta tizenegyezer éves?

Mondom: ez a baj a kísérletiekkel. Ha van egy szép elmélet, nem örülni akarnak először neki, hanem azt nézik, hogy mi nem stimmel vele.

– Nos, ha jól tudom, van nektek itt lenn radiokarbon-kormeghatározásra szolgáló készüléketek. Azzal hány évre visszamenőleg tudtok kormeghatározást végezni?

– Igen, nemrég szereltük be a részecskegyorsítós tömegspektrométert, ezzel mintegy hatvanezer évre tudunk visszatekinteni az instabil 14-es szénizotóp elbomlásának mértékén keresztül. No, adjál csak néhány fecnit azokból a lapokból.

Három különböző oldal sarkából lenyisszantok egy-egy pici darabot, és átadom Zolinak, aki időközben működésbe helyezte a spektrométert. A papírdarabkákat sósavval, desztillált vízzel, majd lúggal kezelte, aztán az így kapott fél milligrammos próbatesteket behelyezte a kapszulákba a standardok közé és beindította a részecskegyorsítót. Az eljárás lényege, hogy a növények a fotoszintézis során CO2-t kötnek meg az atmoszférából – de a szénatomok között nemcsak a 12-es stabil szénizotóp fordul elő, hanem a radioaktív 14C is, amelynek 5730 év a felezési ideje. Így aztán a radioaktív szénizotóp arányából következtetni lehet arra, hogy a papirunk előállítására használt növény mikor fejezte be a fotoszintézist, mert elpusztulása után a növényi maradványok 14C-koncentrációja egy exponenciális görbe mentén csökken.

Az eredmények nagyobb szórást mutattak a vártnál: 10 950, 4045, 3006 – számoljuk a korrekciók elvégzése után.

– Ha a földrajzi eloszlás szerinti korrekciókat is beleszámoljuk, akkor is valami baj lehet a géppel vagy a standardokkal – hümmög Zoli –, hisz 1950-től számolunk visszafelé, és a legnagyobb korrekciók esetén sem nagyon kapunk ezernél nagyobb értékeket papír esetén. Lássuk csak, hol keletkezett ez az irat?

– A szerző Gebal városát említi kiindulópontként…

– Soha nem hallottam róla. Lássuk, a keresőd mit tud róla – int barátom az ingzsebemben lapuló kisokosom felé.

Bepötyögöm a palmtopom keresőmezőjébe az ókori város nevének öt betűjét és Zoli felé tartom a képernyőt:

– Ez lesz az. Így már ismerősebb: Gebal, ókori görög nevén: Büblosz. A legrégebbi folytonosan lakott város a földkerekségen, a mai Libanon területén. Ebben a kikötőben rakták át a föníciai kereskedők az egyiptomi papiruszokat a görög hajókra.

– Tehát a Földközi-tenger keleti medencéjének radioaktivitásával kell számolnunk – szakít félbe Zoli, akit inkább a kormeghatározás érdekelt, mint a rögtönzött történelemóra. – Akkor is több mint tízezer éves ez az egyes számú próbatest. Márpedig olyan papírt még senki a világon nem látott, ahol ez az érték 2000 felett lett volna.

– Ezt magyarázom neked, barátom. Te vagy a második ember, aki ilyet lát.

Kikapcsoljuk a spektrométert és most már egyre izgatottabban megyünk át a röntgendiffrakciós készülékhez, hogy megpróbáljuk láthatóvá tenni az özönvíz által megrongált lapokra rótt írást. Óvatosan a mintatartó állványra rögzítjük az első elmosódott lapot, és a röntgensugár elkezdi letapogatni az évezredekkel ezelőtt rárótt betűket és ábrákat.

A föníciai kalóz története szemünk láttára éled újjá.

„Hermosszal töltött napjaim során a szigetlakók életének mind több részletével megismerkedtem. Megtanultam társadalmuk működésének rendjét, hierarchiáját. Azonosulni kezdtem céljaikkal is: életünk értelme a lemúriai kontinenssel folyó verseny megnyerése lett. Terjeszkednünk kellett, mert a lemuriak már majdnem egész Afrikára kiterjesztették fennhatóságukat. A technológiát mind hatékonyabban kellett alkalmazni, mert az erőforrások kezdtek kimerülni. Az időutazás, a teleportáció és az anyagok egymásba való átalakításának ismerete mindkét kultúra rendelkezésére állott – a harc kimenetele tehát az elkötelezettségen és a kitartáson múlott. Egyre inkább az lett az érzésem, hogy életemet azért hagyták meg, hogy ebben a harcban a számukra szokatlan gondolkodásmódomból előnyt csikarhassanak ki maguknak.

Hát el is magyaráztam nekik a ’valamit valamiért’ elvet: én megvilágítom az ő problémáikat az én szempontomból – cserébe az ő tudásukért.

A tudás osztódással szaporodik – állították ők: minél többen tudjuk, annál többet tudunk.

Hermoszt kinevezték mentoromnak, hogy a szigeten eltöltendő idő alatt megtanuljam a kristályok használatát. Másnap reggel utunk egy hatalmas csarnokba vezetett, ahol egy áttetsző kristály előtt néhány szigetlakó állingált.

Hermosz egy rajzot készített, amelyen bemutatta, hogy ez a kristály mi módon pásztázta le az emberek szöveteiben lévő sejtek szerkezetét és működését meghatározó kettős spirál alakú kapcsolótáblát, mely a sejtmag belsejében helyezkedik el.

3. ábra. Dezoxiribonukleinsav (tollrajz)

– Látod, az itt kódolt információ alkalmassá tesz minket egészségesen élni és tovább is adni az életünket. A kristály egymás mellé vetíti a program alapján készített virtuális szöveti képet és azt a képet, amit a vizsgált személy testén az átvilágítás során nyer. Ha különbség van a kettő között, módunkban áll az eltérést korrigálni egy pár órás szövetregeneráló sugárzással: daganatok, elzáródott erek, sebesülések és levágott végtagok rövid idő alatt teljes mértékben gyógyíthatók.

– Hiszen akkor ti nem is lesztek betegek – meg sem öregedtek talán? – kérdem meglepetten Hermoszt.

– Ugyan, mi lenne a világból halál nélkül. De igen, mi is öregszünk, de sokkal lassabban nálatok: a kódcsomagok végein lévő burkok újratermelésével életünket tetszőleges mértékben meghosszabíthatjuk.”

Zoli levette az első lapot a mintatartóról és lassan a többire helyezte.

– Hát ez meredek. Arra rájöttem, hogy a kódcsomag a kromoszómákba csavarodott DNS lehet. De milyen burkokról lehet szó, melyek az öregedést lassítanák?

– Ide segítséget kellene hívnunk. Amíg kicseréled a lapot, áthívom Klárit, hátha többet tud mondani ezekről a kromoszóma-sapkákról.

A hálózatra kapcsolt számítógépbe bepötyögöm az e-mail címet, és kétségbeesett üzenetet küldök régi biológus ismerősünknek, hogy ugorjon már át a KFKI-ba egy kis rejtvényfejtésre. Szerencsére Klári, túlélőcsoportunk negyedik tagja, éppen online volt, és amint hallotta, hogy genetikai rejtvénybe botlottunk, azonnal hajlandó volt átjönni. Hernán az ő számára a közelben, a Bonyolult Dolgok Nemzetközi Kutatóintézetében kerített állást, amelyet a princetoni Institute for Advanced Study mintájára hoztak létre városunkban, és ott a biológialaborban éppen egy újonnan meghirdetett kutatói állásra kerestek jelöltet nem sokkal balesetünk után. Elfelejtettem megemlíteni, hogy a spanyol kapitánynak birtokában volt valami bukósisakszerű szerkezet, amelynek pár perces viselése után korábbi szakmai tudásunk teljesen helyreállt az amnézia kialakulása előtti szintjére, és így mind a négyen sikeresen vissza tudtunk illeszkedni a korábbi tevékenységi körünkbe.

Rövid idő múlva egy határozott koppintás után kinyílt a terem ajtaja, és gyors léptekkel megérkezett Klári. Magas volt és karcsú, szőke és szép. Nagyon magas, nagyon karcsú, és legalább ugyanennyire szép, ily módon már a sportszerűség határát súrolta. Mármint a többi lánnyal szemben, de minket csöppet sem zavart a kinézete. Az üdvözlést elintézte egy hátbaveréssel meg egy „Na, mit találtatok már megint?”-tel. A teljes igazsághoz hozzátartozik, hogy a spanyol tengeralattjárón egy vacsora után besomfordáltam Hernánhoz, hogy megkérdezzem, nem lehetne-e megbuherálni azt a bukósisakot úgy, hogy eszembe jusson, vajon a rosszul végződött repülőút előtt nem volt-e valamiféle kapcsolatom a matematika vagy a biológia valamelyik képviselőnőjével, aki merő véletlenségből a gépen utazott és túlélte a zuhanást. A spanyol válaszul csak valami olyasmit mormogott, hogy minden kezdet után jön egy vég, de minden vég után jön egy kezdet, és ebből a se füle, se farka szövegből úgy értettem, hogy most nem találja alkalmasnak az időt a csevegésre, mert vége van a napnak, jő az éjszaka, de holnap ismét lesz egy nap. Szerencsére ezen a téren az intelligenciám mit sem változott a baleset következtében…

– Itt van néhány nagyon régi dokumentumból származó ábra, melyek a kikezdhetetlen egészség és a halhatatlanság kulcsát rejtik – térek sajgó háttal a lényegre (enyhíteni kellene már ezen a baráti üdvözlési módon). – Mik lehetnek azok a kis sapkák a kromoszómák végén – valóban van ilyesmi, vagy csak mese az egész?

– Ezek a fizikusok sosem látják a fától az erdőt. Hát persze hogy vannak – évek óta kutatjuk a telomérek szerepét az öregedésben.

4. ábra. Telomérek (tollrajz)

Azt, ugye, tudjátok, hogy a kétszálú DNS-molekula a másolódása során kettéválik, és mindkét szál kiegészül az aminosav-sorrendjüknek megfelelő új lánccal. Maga a folyamat a lánc kettéválásával kezdődik, és az egész végén nyerünk az eredetivel majdnem megegyező DNS-molekulapárt.

5. ábra. A DNS-replikáció
© Mariana Ruiz

– Figyeltem ám, Klári. Majdnem azonost mondtál – itt van a kutya elásva?

– Hát úgy tűnik, igen. Képzelj el egy tekercs magnószalagot, amit át akarsz másolni egy másik szalagra – ez lenne a replikáció, amelynek során egy szalagból kettőt állítasz elő. De valahányszor a szalag végigfut, a tekercs mindig becsíp egy kicsit a szalag végéből. Amíg tart a szalag végi blankból, nincs semmi baj – de ha a leszakított részen már épp egy ária záróakkordja van kódolva, élvezhetetlen a szalag. Így vannak valahogy ezzel sejtjeink DNS-láncai is: a másolás során lekopó, minden másolásnál egy kicsit rövidülő DNS-szakaszt telomérnek nevezzük. Mikor ez a szakasz elkopik – pont úgy, mint a magnószalagos példában a blank –, a sejt nem képes tovább osztódni, funkcióját feladja, ablakába kitűzi a kapitulációt jelző zászlót és átadja magát az eltakarító brigádnak, hogy helyét valami támasztószövet vegye át. Nos, a második ábrán, ahol azt az X alakú kromoszómát látjátok, a kis sapkák ezeket a feltekeredett teloméreket jelképezik.

– Hiszen akkor csak annyi a teendő, hogy odabiggyesszünk néhány milliméternyi töltelék-DNS-t időnként a kromoszómák végére, és kész az örök élet receptje. Ez megoldható – néz szét tettre készen műszerei között Zoli.

– Ne oly hevesen, Zoltán – csitítja Klári. – Nem kell semmit biggyeszteni: megvan minden sejtnek a maga kis telomérgyártó csarnoka, amit telomeráznak nevezünk. De az a gond, hogy ezek a kis manufaktúrák csak a magzati élet kezdetén működnek teljes gőzzel, amíg a szövetek kialakulása tart. Utána a végleges sejtek telomerázai lehúzzák a rolót és bezárnak, néhány kivételtől eltekintve: egyes, immunvédekezésben részt vevő sejteket termelő szövetekben maradnak aktív telomerázok, valamint a spermiumtermelő hereszövetek és a petesejteket szolgáltató petefészkek tartoznak ide – de az ötvenedik életév táján ezek is leállítják működésüket. A többi szövetben a DNS-lánc másolása egy olyan számlálómechanizmust hoz működésbe, mely egy adott érték elérésekor a sejt programozott halálát, az apoptózist váltja ki. Amint az érintett szövetben mind több funkció gyengül az apoptózis egyre fokozódó elharapódzása miatt, annál nyilvánvalóbbá válnak az öregedés jelei.

– Hát járjunk túl a Természet eszén, és adjunk olyan jelet az apoptózisra ítélt sejteknek, mintha még a magzati korban lennének, hogy húzzák fel telomerázaik rolóját. Izmaink rögtön visszanyernék fiatalkori erejüket, bőrünk rugalmasságát, csontjaink teherbírásukat – de neuronjaink kapcsolatai megmaradnak, tapasztalataink, tudásunk nem szenvedne kárt a fiatalodás során – kezdek belemelegedni ötletem előnyeit ecsetelve.

– Persze, mit is várhatna az ember tőleteket mást, mint elméleteket – hűt le Klári. – Korábban kellene ahhoz kelned, hogy a Természet eszén túljárj. Ugyanis van egy kis buktató a dologban: nem hiába gátolja meg szervezetünk a telomeráz-gyártást testünk nagy részében: ez egy „valamit valamiért” típusú üzlet. A csapda pedig a rákbetegség képében tizedeli az emberiséget évezredek óta. Azt, ugye, még a fizikusok is tudják, hogy a daganatos sejtekben egy pinduri genetikai mutáció indítja el azt a folyamatot, amelynek következtében egy sejtkolónia függetleníti magát az osztódását szabályozó korlátozásoktól, és ész nélkül elkezd szaporodni. Sugárzásokkal, mérgező vegyszerekkel teli világunkban az ilyen mutációk száma egyre nagyobb, hatásukra testünk mind több pontján indul el naponta egy kis fészekalja rákos burjánzás. De a telomérek – amiktől olyan ráncos lesz a bőrünk, petyhüdt az izomzatunk és törékenyek a csontjaink – a rákellenes harcban a mi szövetségeseink: az előbbi kis vadóc sejtcsoport ugyanis csak addig szaporodik, míg telomér szakasza elfogy, és akkor a nagyratörő sejtcsoport szappanbuborékként elpukkan, prédául esve a fagocitákból álló eltakarító rohambrigádnak. Csak akkor van baj, ha a burjánzás során a módosult sejtvonal még egy újabb mutációt szenved, mely a lehúzott rolójú telomeráz-manufaktúrát aktiválja. A telomeráz ugyanis végteleníti a sejtosztódási folyamatot, és most már a szervezet védekező mechanizmusait meghaladja a rákkal való küzdelem.

Logikus volt, amit hallottam – de akkor mire utalhattak az atlantiszi feljegyzések?

– De honnan is vannak ezek a képek? – kap észbe Klári.

Röviden előadjuk Klárinak eddigi felfedezéseink hihetetlen történetét, aki egyre kerekebb szemekkel néz ránk.

– De fiúk, ezek a kutatások néhány éve folynak csupán. Tízezer évvel ezelőtt nem lehetett meg az a technológia, amivel a teloméreket felfedezhették volna…

– Hacsak…

– Hacsak egy kísérlet során be nem szorult valahol egy potenciométer, és megsemmisült az egész berendezés, a szigettel együtt – gondolkozik hangosan Zoli, tekintetét a drága diffraktométer egyik gombján felejtve.

– Lássuk csak, az általad elmondottakon kívül van-e egyéb elméleti akadálya annak, hogy a telomerázok aktiválásával az örök ifjúság lehetőségét megvalósítsuk?

Hosszú csend ülte meg a labort, átéreztük a kérdés súlyát.

– Hacsak az nem, hogy a telomerázzal felvértezett örökös regenerációra képes sejtvonalakat is kordában kell tudni tartani – kezdeném bizonytalanul megválaszolni a magam által feltett kérdést.

– Ez elméletileg megoldható – válaszolja Klári –, a sejtek DNS-ébe be vannak építve olyan stop-információk, amelyek megszabják, hogy meddig nőjön például egy csont, vagy vastagodjon egy izomcsoport vagy nyálkahártya. Különböző sebességgel ugyan, de szinte minden szervünk szövetei folyamatosan megújulnak, és az új sejtek, amelyek átveszik azok helyét és szerepét, amelyeknek a szolgálati ideje lejárt, betartják a génállományba kódolt létszámstopot.

– Ezek szerint, ha ismerjük a teljes genomot – vág közbe Zoli –, módunk nyílhat arra, hogy – mint valami kapcsolókat – minden telomeráz-gyártó sejtszervecske vezérlőgombját átprogramozzuk „kikapcsolt” állapotból „bekapcsolt”-ra… Sőt, valahol lennie kell egy főkapcsolónak is – próbálta barátom könnyíteni feladatunkat.

– Lehet, hogy ezzel a főkapcsolóval manipuláltak Hermoszék – bólogatok. – Ezek szerint két magyarázata lehet az atlantiszi eljárásnak: vagy olyan tiszta és sugárzásmentes volt a környezetük, hogy nem volt szükségük a telomeráz-gátlásra, vagy egyéb módon szűrték ki a daganatos sejtgócokat.

– Sőt – szól közbe Zoli –, ha sikerült digitalizálni a DNS-szekvenciát, akkor az is érthető, hogy mire utalhatott Hermosz, amikor a vizsgált szövetről alkotott virtuális képet összehasonlította a DNS-ben kódolt képpel. Mert a telomerázok reaktiválásával nem csak az oldható meg, hogy egy levágott végtag visszanőjön vagy egy seb begyógyuljon – ez tulajdonképpen csak az egyén saját genomjának megfelelő fizimiskát állítja vissza. De ha a genomot rávetítjük egy sablonra, és mód nyílik arra, hogy az egyén génállományát ehhez hozzáigazítsák, akkor megoldható például ezen az úton a különböző fertőző betegségek elleni immunvédekezés elsajátítása is. Lehet, hogy a leírásban szereplő atlantisziak azért állingáltak a fehér kristály palotájában, mert éppen egy újabb influenzajárvány elleni immunválaszt vetítettek beléjük…

– Jó ötlet. De ez a módszer is csak akkor hatékony, ha a környezetben a mutációkat kiváltó tényezők egy bizonyos küszöbértéket nem haladnak meg. No, majd ezt az elméletiek kiszámolják – villantott felém Klári egy mosolyt.

Elengedtem fülem mellett a csipkelődést, mert nyilvánvaló, hogy beszélgetőtársunk az elméleti biológusokat említette az imént. Inkább felálltam és egy újabb lapot tettem a részecskegyorsítós tömegspektrométer mintatartó állványára.