Jankovich Valéria

Életeim – Titkaim

Ungár Anikó

„Egy homokszemben lásd meg a világot,
Egy vadvirágban a fénylő eget,
Egy órában az örökkévalóságot,
S tartsd a tenyeredben a végtelent!”

(William Blake)

Bevezető

A kezdetek óta végigkísértem Anikó pályáját, attól a pillanattól fogva, hogy berobbant a köztudatba, részese lett életünknek, s kuriózummá vált. Mindenkit elbűvölt finom nőiességével, szőkeségével, légiesen karcsú, törékeny gráciájával, eleganciájával, szépségével, mely hallatlan művészeti profizmussal, könnyedséggel párosult, és mindez jelenséggé nemesedett az évek során. Mozdulatai sikkesek, gyorsak, energikusak, ujjai szédítő gyorsasággal dolgoznak. Csodákat művel, leheletfinom lebegő kendőkkel, nyuszival, kártyával, hegedűvel és mindennel, ami mozdítható, gordiuszi csomót köt, amit egy pillanat alatt felold, újságot tép miszlikre, majd szétnyitja, mintha mi sem történt volna, s a levegőből kártyalapok röpülnek felé még mindig és mindig, de hogy kerülnek oda a messzeségből? Produkció közben beszélget, sztorizik, évődik a közönséggel oldottan, barátian, humorosan, szeretettel, szinte pajkosan összemosolyogva, ugyanakkor tapintatosan figyeli, segíti a varázslathoz választott alkalmi társát is. Mindig és mindenhol úrnője a helyzetnek, igazi díva. Kisugárzása volt már akkor is, mindenki ráfigyelt ott a Madách Színház színpadán, azon a nevezetes 1965-ös „Ki mit tud?” országos seregszemlén, s röpke 4-5 perc alatt igazi sztár született. Egy csapásra kedvence lett egy országnak, s mint köztudott, később az egész világot meghódította. A semmivel össze nem hasonlítható, teljesen egyedi „ungáranikós” stílusára nem lehetett nem odafigyelni. Szeretem az érdekes embereket! A stílus fontos minden megnyilvánulásunkban, s az optimista hozzáállás a dolgokhoz, ami követendő, mert csak és kizárólag a pozitív tettek visznek közelebb céljaink megvalósításához.

„A pesszimizmus hangulat,
az optimizmus akarat!”

(Reymond)

Problémamegoldó képességével, a világ változásaira és az emberek felé nyitott személyiségével Anikó a 21. század ideálja. Ezt nem én mondom, hanem az a baráti kör, amelyben vitatéma volt, hogy milyen is a mai modern, 21. századi női eszménykép.

Felröppentek ismert nevek, de a vitából végül Anikó került ki győztesen. Példaképekre mindenkinek szüksége van, akár bevalljuk, akár nem. Hisz a gyereknevelés is erről szól! Ha a szülő jó példát mutat, akkor nagy valószínűséggel a gyermek azt fogja utánozni, s a tapasztalatok szerint ez a példa köszön vissza a későbbiekben. A példakép számomra is nagyon fontos, mivel tanulok tőle és inspirál a jobbra, a szebbre és a krízishelyzetekben észrevétlenül segít helyesen dönteni! Ebben sokan vagyunk így, s egyáltalán nem fontos, hogy a választott példakép hol él, hisz nincsenek országhatárok. Nagy általánosságban a nők logikusan női ideált választanak. A stílus, az eltérő gondolkodásmód, sokszor a lendületes „aki mer, az nyer” gesztus teljesen fel tud rázni hétköznapi melankóliánkból. Pár éve sok szép otthont mutattam be a különböző lakáskultúrával foglalkozó lapokban, mint újságíró, s így kerültem ismeretségbe Anikóval. Aztán baráti beszélgetésünk során egyre erőteljesebben kirajzolódott bennem az elhatározás – igen, ezt az izgalmakkal teli életet, az ő egyéniségét, kisugárzását könyv formájában kell feleleveníteni, s úgy összerakni az életszakaszokat, mint egy nagy mozaikot! Vajon milyen a valóságos életben? Megtaláljuk-e a közös hangot egy ilyen hosszúra nyúlt munkafolyamat során? Nincsenek-e sztárallűrjei, amikről eddig még nem tudtam? Beenged-e a gondolataiba, az életébe őszintén? Mert csak így van értelme az egésznek, megmutatni azt az embert, aki él egy sorsot, aki szeret és akit szeretnek, sokan irigyelnek, aki óvja szeretteit, környezetét, akinek ugyanúgy megvannak hétköznapi küzdelmei, csalódásai és a sors kínálta helyes vagy téves választásai.

Nem sokat gondolkodhattam a budai kávézó teraszán, mert berobbant karcsún, napbarnítottan és vidáman. Már messziről integetett, ahogy megpillantott s futott hozzám. Mintha egy korábbi, meghitt beszélgetést folytattunk volna, ömlött belőlünk a szó. Nem csalódtam, a kép valóságos és igaz. Nagy lendülettel kezdtünk elmélkedni az életről, a megérzéseinkről, a sors kiszámíthatatlanságáról, s persze később hosszú távú tervekről, a könyvről is. Kételkedett először, hogy van-e értelme, de aztán mégis ráállt. Tisztáznunk kellett a könyv mondanivalóját. Kiknek is szóljon? Semmiképpen nem akartuk az olcsó sikert.

Eddig megélt életeivel, újrakezdéseivel igenis segíteni szeretne másoknak a döntéseik meghozatalában. Csak így volt hajlandó ráállni erre az őszinte visszatekintésre. Szorgalmasan jártam az akkori tradicionális hagyományokat, egykori értékeket tisztelő, antik hatású, elegáns otthonába, ahol úgy várt, mint egy igazi barátnőt, finomságokkal, forró kávéval. Anikó beszélgetéseink közben is intézkedett, szervezett, főzött, vagy éppen tervezte a következő fellépő ruháját, beszélt a mamival, vagy éppen Gábortól kérdezte ki a leckét akkoriban.(Ez hét éve történt.) De lassan ezek a beszélgetések mégiscsak elmaradtak. Fejfájások gyötörték, mert évek óta küzd a migrénnel. Éreztem, hogy valami nincs teljesen rendben, nem értettem az okokat, s tapintatosan visszavonultam egy időre. Küzdelmeit csak sejtettem, de Anikó nem beszélt ezekről. Nem panaszkodott, hanem azzal a belső összeszedettséggel, ami mindig is jellemző volt rá, tette a dolgát precízen, pontosan s mindig úgy, mintha skatulyából húzták volna ki – laza „Anikós” eleganciával. Aztán egy évre rá robbant a bomba, és élete új értelmet kapott. Minden megváltozott! Tudott és mert változtatni azon, ami már nem úgy működött, ahogy véleménye szerint elvárható lett volna. Akkor 57 éves volt, még akkor is szép, fiatal és energikus, ahogy most is. Soha nem foglalkozott a korával, s mindig a mának élt, de mindezt felelősséggel tette. Kapott egy új lehetőséget a sorstól és élt is vele. Az új érzés más kihívások elé állította és gyökerestül megváltozott az élete. Főszereplője lett egy nagycsaládnak és hirtelen ötgyerekes anya lett! Igen, itt az örök fiatalság titka! Annyian faggatják nap mint nap, hogy milyen praktikákat használ, hisz ragyogóan néz ki ma is. Véleménye szerint mindig, minden gondolati síkon dől el, még a fiatalság megőrzése is.

Én nem számolom az éveimet, hanem élem az életem, bevállalva a döntéseimet, s ezek következményeit is. Nincs olyan életszakasz, amikor nem lehet egy jó döntést meghozni. Mindig, minden életkorban van lehetőség rá, és néha tudni kell változtatni. A múltat el kell engedni, és igenis tovább kell lépni. Hová vezet, ha azon rágódsz, ami elmúlt, ahelyett, hogy a fény felé fordulnál, oda, ahol szeretet és szerelem vár, vagy egyszerűen egy feléd kinyújtott kéz. A sérelmek állandó felidézése támadás saját önbecsülésed ellen, s ez legyengít. Ezért éltem több életet magam is, hisz minden egyes választásom, vagyis az, hogy kivel éltem az adott időszakban, más és más énemet hozta felszínre. Nem vitatom az örökletes tulajdonságok dominanciáját. Bizonyított, hogy fogantatásunk pillanatától génjeinkben hordozzuk sorsunkat. Nem mindegy, hová születünk, milyen kvalitásokkal rendelkezünk, milyen neveltetésben részesülünk, mit kapunk útravalóul szüleinktől, szűk családunktól. A lehetőségek határai mindenkinél mások. Van azonban egy tudatos építkezés, s tapasztalataid birtokában egyre jobban megismered saját magad.

„Aki az önmaga felé vivő úton is eltéved,
hogyan tudna eljutni valaki máshoz?”

(Ismeretlen szerző)

Mindig van választásod, s ne hagyd sodortatni magad, hanem vedd kézbe a sorsod – én is ezt tettem. Ha egy kapcsolat megromlik, nem látod a másik szemében a fényt, amely melegségével figyel rád, biztat és simogat, akkor megbénulsz, egyedül leszel és fázol, nagyon fázol. Rideg csend költözik otthonodba, ahol egykor vidám nevetéstől volt hangos a ház. Mit kaphatsz ezek után? Sértést és közönyt, már nem létezel, csak egy „torzó” maradtál. Hová lett az a vonzó, szép nő? Összetörték! Lehet, sőt biztos, te is követtél el hibákat. De már nincs magyarázkodás és nem beszéltek meg semmit. Nos, ezt az érzelmi kiürülést nem szabad megvárni, mert ilyenkor mindenki sérül, a gyereked, a volt szerelmed, a még őrzött szép emlékek. Ne rombolj szét mindent, hanem lépj! Ha látsz lehetőséget az újraépítkezésre, akkor még próbálkozz, de ha el kell menni ahhoz, hogy visszaszerezz valamit a szép emlékekből, akkor azt kell tenned. Érdemes lenne ezt a könyvet mégiscsak megírni azért, hogy mások is okuljanak példámon, mert igenis van kiút a kilátástalan helyzetekből, csak merni kell lépni! A nagy váltás után újrakezdtük beszélgetéseinket az életről, az emberi játszmákról, az önbecsapásról, az igazság sokszor nem könnyű elviseléséről, egyszóval sorsunkról, mindarról, amit pár éve abbahagytunk. Az élet meglepő cinkos mosolya azonban alaposan kiszínezte mindazt, amit ezekről eddig gondoltunk.

Anikó meghívott a budai hegy oldalában lévő új otthonába, s ahogy közeledtem a házhoz, éreztem, hogy itt valami egész mással találkozom majd, mint amit korábban nála megszoktam. Nem is csalódtam, de a meglepetés így is elementáris erővel hatott. Anikó évtizedekig lakott a Hűvösvölgyben lévő, 1911-ben épült patinás, szép házában, amelyet egy 1000 négyszögöles őspark vett körül. A dús bokrok, fák, mintegy a természet védőbástyái, óvták a bent élőket az utca felől betekintgető kíváncsiskodóktól. Sok parti, társasági összejövetel zajlott itt, ahol megfordult a művészvilág színe-java. Az egykori nappali rejtett fényeivel, boltíveivel a békebeli otthon hangulatával most is a szemem előtt van képzeletemben. Az igényes berendezés antik bútorai jórészt családi örökség részei voltak, vagyis a múlt relikviái és persze a világkörüli utazások emlékeit is felfedezhettük köztük. A hozzáértéssel válogatott enteriőr, a festmények, a régi családi fotók a falon, a valódiság illúzióját keltő féldrágakő gyümölcsök az asztalon, a finom esésű selyemfüggönyök aranysárga színharmóniája egy fejlett, kifinomult ízlésvilágról árulkodtak. Az asztalon akkor a „Régiségek képes enciklopédiáját” fedeztem fel. Az otthon hangulatát a rejtett fények tették igazán meghitté. Nos, ezekkel a múltbeli emlékekkel kaptattam fölfelé a budai hegy oldalában kanyargó úton, amikor elém tárult egy, a maga puritánságában is izgalmas és tekintélyt sugárzó, íves bauhaus épület. Csak nem erről van szó? – ötlött fel bennem a gondolat, de hamarosan egyértelműen meggyőződhettem róla, hogy igenis ez a tiszta és egyértelmű valóság! Pillanatokon belül megjelent Anikó, s a maga gyors és határozott vezetésével hamarosan a ház emeletének középpontjában, a lépcsőfeljáróban találtam magam. Közben megtudtam a ház rövid történetét is.

Valamelyik hétvégén arra lettem figyelmes, hogy házunk előtt többen nézelődnek – avat a részletekbe Anikó. – Mikor már látszott, hogy ez nem a kíváncsi tekintetek egyszerű érdeklődése, hanem több annál, akkor lementem. Érdeklődésemre a kint ácsorgó férfiak közül az egyik felfedte kilétét. Ő volt valaha ennek a háznak a tulajdonosa és a barátainak szerette volna megmutatni egykori otthonukat. A gyáros család leszármazottja készségesen avatott be a nagy titokba, mely szerint létezik ennek az épületnek egy „ikertestvére” Hollywoodban. Annak az épületnek egykori tulajdonosa Vivien Leight, világhírű színésznő volt. (Ő játszotta Scarlett-et „Az elfújta a szél” című szuperprodukcióban.) Érdekes nem?

A centrális elrendezésű épület impozáns tereinek belsőépítészete és bútorzata alkalmazkodik az építészeti formavilághoz, s ezzel abszolút harmóniát teremt. A masculin (férfias) ízlésvilág érvényesül a ház belső színválasztásában is – a grafit, beige, barna, bordó mindenhol nyomon követhető változataival, s ehhez a valódi fa (venge) meleg tónusú, formatervezett, kényelmes bútorai szép egységet alkotnak így együtt. Semmi felesleges holmit nem találni, mindent a letisztultság, az abszolút modernség jellemez. A nagyméretű halvány, matt, dohányszínű falfelületeket vibráló színvilágú modern festmények teszik igazán hangulatossá. A nappaliban lévő hatalmas, puha sarok-ülőgarnitúra baráti beszélgetésre hívogat, s ahogy kilépünk a kígyószerűen körbefutó erkélyre, kitárul előttünk a nyüzsgő város csodás panorámája. A villa másik frontján, védve a külvilágtól, a teraszos elrendezésű kertbe jutunk, ahová nyári estéken akár ki is lehet ülni egy zavartalan beszélgetésre, hisz a konyhából, illetve a másik oldalon is közvetlen a kontaktus a kerttel.

Minden családtagnak megvan a maga külön kuckója, ahová elvonulhat tanulni, olvasni, zenét hallgatni úgy, hogy ne zavarjon másokat. A két legkisebb gyerek még elválaszthatatlanul ragaszkodik egymáshoz, úgyhogy ők egy szobán osztoznak saját elhatározásból. A konyha-ebédlő a ház szíve, éltető ereje, legtöbbet használt része. A nagy asztalt körbeülve itt szoktuk megbeszélni napi dolgainkat, de közben sokszor alkotok itt valami finomságot a családnak, a barátainknak. A főzőszigetet, a konyha bútorainak fém borítását, a beépített konyhai berendezések látványos digitális kijelzőit is a minimál art stílus jegyeiben álmodtuk meg, szóval itt tényleg minden kitűnően és „olajozottan” működik. A mennyezetbe süllyesztett spotokkal és rejtett fényekkel változatos hangulatokat idézhetünk elő, mindig az alkalomhoz illően. Impozáns és eredeti ötlet az ember nagyságú vázák látványa (170 cm magasak) a nappaliban, a konyhában s a hátsó teraszon. A belső hatalmas tereket a mindenhol fellelhető gigantikus növények buja látványa teszi igazán emberléptékűvé és nagyvonalúan elegánssá.

A sármos, kitűnő humorú Ungár István elkötelezett híve a bűvészetnek.

(Fotó: archív)

– Ahogy bemutattad a házat, úgy tűnt, mintha kicseréltek volna!

– Nézd, én mindig is nyitott voltam az újra, a praktikusra, bár más miliőben éltem korábban. A megszokások nagyon is átjárják életünket, és bizonyos mértékig szükségünk is van rájuk, hisz ezek adnak keretet az életünknek. Jött egy férfi, és a szó szoros értelmében egy teljesen új világot tárt elém a maga kristálytiszta logikájával, gondolkodásmódjával, emberségével, s ez a mi életünk színterére is vonatkozik, amelyet el tudtam, sőt el is akartam fogadni. Régóta erre vágytam. Itt szó sincs valamiféle megalkuvásról vagy lemondásról, csak váltásról. Nem ragaszkodtam görcsösen soha a korábbi bevált sémákhoz, hanem beengedtem életembe az újat, a korszerűt, a mait. Persze, először nekem is szokatlan volt mindez, de a jót nagyon könnyű megszokni. A 2009-es év mérföldkő az életemben, a bűvös jubileumom, s most visszatekintek arra a négy korszakra, amelyek meghatározói voltak életemnek. Mindegyikben más voltam, ahogy a társ is mindig eltérő, egyedi színeket hozott ki belőlem – kevés, majd egyre több tapasztalatot szerezve – változó helyszíneken élhettem át az élet különböző ízeit. Légy tanúm ebben az időutazásban!

Apa és Lánya. Produkció!!!

(Fotó: archív)