Sipos Ferenc

Nevében él a nemzett

A magyar keresztnevek részletes eredettörténete

Noran Libro Kiadó

Tartalom

A szerző előszava

A

Á

B

C, CS

D

E

É

F

G

Gy

H

I

J

K

L

M

N

O

Ö

P

R

S

Sz

T

U

V

Z

Zs

Impresszum

Most már nyugodtan kihajíthatja a többi kitalált névmagyarázatot

A szerző előszava

Kedves Olvasók!

Biológusként mindig is közel állt hozzám a nyelv szeretete, s érdeklődéssel fordultam mindenféle formájához. A nyelv sokféleségével sohasem tudtam betelni: nem csupán ízlel, és megrágott falatkákat továbbít a garat felé, de nektárt szívnak vele a lepkék, szaglásznak vele a kígyók, lombot tépnek a zsiráfok, zsákmányra támadnak a békák meg a kaméleonok, simogatnak és húst reszelnek a nagymacskák, üzennek általa a durcás kisgyermekek és a rosszlányok.

A hosszú-hosszú évek során, miközben ősz hajszálaim mennyisége jócskán felülmúlta forintjaim számát, rájöttem: a fogalmi nyelv, gondolataink tükre, terveink öntőformája, sértéseink tegeze, hízelgéseink díszdoboza, hazugságaink viaszpecsétje, igazságaink gejzírkútja igen komoly hasonlóságot mutat a szerv-nyelvvel, tápcsatornánk hajlékony ajtónállójával. Alapvetően egyek ők, csupán a lét más-más dimenzióiban türemkednek ki az önazonos, oszthatatlan nyelv amőboid állábaiként, hogy úgy mondjam. Aki a szerv-nyelvvel sokat foglalkozik, az elnyeri a fogalmi nyelv bizalmát, és fordítva.

Hálát adok a sorsnak, hogy nyelvkutatóként megtapasztalhattam: minden fogalmi nyelv ablakot nyit a néplélekre, és mindegyikük szoros, spirituális kapcsolatban áll szülőatyjai ős-totemállatának szervnyelvével. Az angol nyelv például reszelős, és másfél óra alatt kikészít bármely marhát, mint a birodalmi oroszlán nyelve. A spanyol nyelv terjedelmes, ritmusra járó, hajlékony és fordulékony, akár a fekete bikák fűcsomó tekeréshez idomult nyelve. A francia kakasosan kotyogós és sziszegős, emellett imádja az olyan modoros kifejezéseket, mint a paior vagy a güliszta. Az inuit kaffog és lomhán csúszik-mászik, a fóka nyelvéhez hasonlatosan. A pigmeus termeszként zizeg, a kenyai joruba nyálas és leffeg, akár a lihegő, kifulladt gepárd nyelve.

A magyar nyelv leginkább nehéz, súlyos és kemény; ha megindul, lezúz mindenkit maga előtt. Minél közelebbről nézzük, annál lenyűgözőbb szerkezet tárul fel előttünk: erek és kristályok, szemcsék és zárványok, telérek és meddők utolérhetetlenül bonyolult komplexe. Egyszóval, a magyar egyedülálló monolit a fogalmi nyelvek tiritarka világában. Történész barátaimmal ebből jöttünk rá, hogy anyanyelvünk születésének helyén még nem a turul volt elődeink totemállata. A baskíriai ős-őshazában sztyeppi nomád őseink a turult helyezték ugyan a képzeletbeli trónusra, de e tiszteletreméltó madár szervi-nyelve hegyes, könnyű, viszonylag rövid, alapjánál szélesen odanőtt – legkevésbé sem monumentális monolit. Nem, az uráli ős-ős-őshazában a protomagyarok (hunugorok) totemállata az azóta kipusztult lejtőkrokodil (Basilingus monoliticus) lehetett, és e szinte túlvilági szörnyet azóta számos tárgyi leleten sikerült azonosítani, például ráismerhetünk a vologyesznói hunugor világkehely eddig ruhacsipesznek vélt alkotóelemeiben.

Amikor régész, nyelvész, paleoökológus és történeti pszichológus barátaim biztatására belekezdtem e kötet megírásába, egyetlen cél lebegett a szemem előtt: megmutatni azt, hogy a magyar nyelv természetes igazgyöngyeinek, a keresztneveknek a világa sokkal színesebb, érdekesebb, változatosabb, bámulatosabb annál, mint amit a „hagyományosnak” mondható kiadványok szándékosan vagy tudatlanságból az emberek elé tárnak, a cenzúrázott múlt-korok szemellenzősen konzervatív, doktríner, ideologikusan elferdült nyelvtudományának unalmas, hamis mantráit ismételgetve.

Akik nyitott szemmel ütköznek bele sorsukba, nyilván elcsodálkoztak már rajta: hogyan lehetséges az, hogy körülöttünk minden tele van a természet vibrálóan izgalmas teremtményeivel, érzelmekkel, erotikával, véletlenekkel és játékkal, misztikummal, nevetéssel és könnyel, és mindebből a szívünket elvileg hűen leképező keresztnevek szinte semmit nem tükröznek? (Legalábbis a közkézen forgó „hivatalos” névmagyarázatok szerint…) Igaz volna, hogy minden keresztnevünk jelentése néhány emberi alaptulajdonság száraz, fantáziátlan ismételgetésére korlátozódik, meg pár római és közel-keleti tartomány felidézésére? Hogy legtöbb nevünk története körülbelül annyira érdekfeszítő és lélekérintő, mint a soron következő adóbevallás? Hogy tűz helyett bágyadt piros szalagok lebegnek bennük? Hogy a nők nevei mögött nem táncoló csípejű démonok, hanem festett kirakati bábuk állnak? Hogy a férfineveket körzővel-vonalzóval húzták, és nem farkasemberek karma vájta a sziklára? A nevek kiötlői ezer éve is könyvelők voltak, nem a csillagos égboltot védtakaróként gyermekükre borító anyák, és vulkán szívű apák?

A válaszom röviden: nem, nem, sosemmiképpen. Részletes bizonyítékaimat a következő oldalakon találják. Kérem, fogadják szeretettel.

Sipos Ferenc

A

ABIGÉL – Elsőként a XIII. században említett magyar eredetű női név. A középkorban különösen nagy hangsúlyt fektettek arra a szülők, hogy leányuk illő, erkölcsös életvitelt folytasson, és ne váljék belőle boszorkány, hetéra, rinya vagy bige. Az utóbbi kettőhöz ma már talán elkél némi magyarázat. Rinyának a folyton-folyvást siránkozó, mindenben csak a panaszolnivalót kereső nőket nevezték, akik azzal, hogy állandóan megkérdőjelezték a teremtett világ nagyszerűségét, egyben a fennálló vallási világrend ellen is súlyosan vétettek. Bigének pedig azokat a szemérmetlen teremtéseket hívták, akik nem voltak ugyan még hetérák, tehát a férfiakkal hivatásszerűen kedveskedő hölgyek, ám szüntelen kacérkodásuk, farrázásuk, hajdobálásuk, pillantgatásaik és sóhajaik arra utaltak, hogy ők is csupán az iparűzési engedély kipostázására várnak. Az ilyen viselkedést a lesújtó „bigélés” kifejezéssel illették az illedelmesen nyársat nyelt polgárok.

Az Abigél névben az „a” előtag természetesen a jól ismert ellentétképző, amely a mögötte következő szóegységnek ellentétes értelmet ad. Az „atipikus” jelentése így válik „nem tipikussá”, az „averzió” „ellenirányultsággá, ellenérzéssé”, a korallok kemény mészkőszirtjeiből felépülő „atoll” pedig a puha „(madár)toll” ellentétpárjává. A keresztnév jelentése így: „nem bigél, nem viselkedik illedelmetlenül kihívóan”.

Csak szemérmes és visszafogott szülők adják gyermeküknek, mert ha más példát mutatnak, a leányka sem fog nevével harmonizáló viselkedést tanúsítani. Az élénkebb vérmérsékletűeknek inkább a pusztai ősmagyar izgatónevek ajánlhatók, mint például a Melánia, Emőke vagy piroska. (Ezek jelentését lásd a megfelelő címszavaknál.)

ACHILLESZ – Ógörög férfinév magyarosított formája. Eredeti alakját egy „l” betűvel írták; nyelvünkben a mássalhangzó-kettőzésre a hangsúlykiemelés és a dallamosabbá tétel érdekében került sor. Nincs rokonságban a baskíriai ősmagyar Akileusz keresztnévvel (utóbbi jelentése: „aki leúszik hosszában a folyón”, további információkat láss róla az Izabella címszónál).

Előtagja a pángörög „achive” („megvalósít, teremt”) igéből származik, e szó árnyalatnyi módosulással (achieve) az óangol (protobrit) szókincsnek szintén részévé vált. „Lesz” utótagjának jelentése „lösz”, vagyis szél által lerakott, finomszemcsés, üledékes kőzet.

Az „Achilesz” összetett kifejezés értelme kb. „löszteremtő”, ami az ógörögöknél a tavaszi böjti szelek népies elnevezése volt. A böjti szelek olyanok, akár a vásott, serdülő fiatalemberek: erejükkel gyakran kérkednek, sokszor kárt okoznak száguldásukkal, meggondolatlanok és zabolátlanok. Ám ezzel együtt a vizes szántóföldek felszárítói, a vetés előkészítői, a tavasz, az ifjúság, a szabadság, a határtalan lehetőségek jelképei. Mi több, dolmányunkat ráncigálva bármennyire igyekeznek az ellenkezőjéről meggyőzni, titokban melegséget és szeretetet hordoznak. Sokszínűek, bonyolultak, akár ÖN – Hellász bölcs népe tudta, hogy a gyermekeknek pontosan ilyen természeti jelenségekből lehet életteli neveket fabrikálni. (Érdekes, hogy a „lösz” fogalom több más ógörög névben is felbukkan. Thalész, a nagy matematikus nevének szó szerinti jelentése például: „egy tál lösz”.)

Meglehetősen kevés Achillesz él Magyarországon: a Központi Anyakönyvi Nyilvántartás szerint momentán négy, ha ugyan az öreg Kórógyi pál Achillesz, a kardoskúti puszta legendás birkás embere élvezi még a napsütést. A név mágiája többnyire különleges, ritka foglalkozások felé hajtja viselőit: meteorológusnak, repülőgépmérnöknek, léggömbárusnak, vitorlásverseny-szervezőnek, spóraterjesztőnek vagy számadó juhásznak.

ADALBERT – Ősi kelta férfinév magyarosított formája. Eredeti alakja „Adullbert” (ejtsd: „ödallbert”), ez alakult a Kárpát-medencében a kiejtés szerinti írásmód szabályát követve Adalbertté. „Bert” utótagjának értelme: „sötét, gonosz” (lásd még például a Róbert, Norbert, Egbert címszavakat). „Dull” előtagja itt „gyászos, borús” jelentésű.

Adullbert, az „egy borús fenevad”-ként fordítható kifejezés eredetileg a mitikus normandiai és kelet-angliai ködsárkányokat fedte az archokelta nyelvben. Az archokeltákok hite szerint az elhagyatott tengerpartokon, kietlen mocsarakban, világvégi lápokon élő szörnyetegek azért szerették a nyirkos és hűvös helyeket, mert nyálkás bőrük könnyen kiszáradt, és az átlátszatlan pára jótékonyan beburkolta tucatnyi apró csirkefejüket, valamint nevetségesen hosszú póklábaikat. A ködsárkányok elsősorban gombán és meztelencsigán éltek (eleven padló gyanánt beleragasztották őket tágas odúik aljzatába), viszont leginkább melegvérű teremtményekkel táplálkoztak. Áldozataikat szörnyűségesen siralmas, depresszióba taszító szörcsögésükkel tették védekezésképtelenné.

A laikusok mindig csodálkoznak rajta, hogy miért lehetnek ötletadói ilyen kevéssé szerethető bestiák egy keresztnévnek – a nyelvészkutatók azonban régóta ismerik e rejtély megoldását. A ködsárkányoktól való félelem évszázadok alatt elenyészett az egyre kiműveltebb, és a lápos helyeket rohamosan felszámoló nyugat-európai társadalmakban. A hajdani sárkányneveket ezzel párhuzamosan egyre kevésbé társították a sötétséggel és a gonoszsággal. Idővel inkább csupán a féktelen erő, a nyers izomkolosszusok, az állati testépítés szimbólumaivá váltak, ez az értelmezés azonban már tűrhetően belefért a lovagkori férfieszmények közé. A ködsárkány kifejezést a XIII–XIV. századtól kezdték el keresztnévként adományozni azok a szülők, akik csemetéiket leginkább verhetetlen harcossá kívánták nevelni. „Győzelem, vagy büszke halál” – ez volt akkoriban a karrierista atyák jelmondata, akik sosem rettentek vissza attól, hogy gyermekük véres áldozatot hozzon a dicsőség oltárán.

Az Adalbertek küzdési vágya és tesztoszteronszintje általában átlag feletti. Éppen ezért feltűnően magas számban találhatók a jegyellenőrök, tb-ügyintézők, biztosítási kárfelmérők és színházi ruhatárosok között.

ADÉL – Elő-ókori eredetű, kontinensünk számos országában elterjedt női név. Elsárgult elefántcsont ládához hasonlóan tömör, és nem könnyen adja ki titkait. Ne csodálkozzunk hát azon, hogy az idők során számos téves elmélet született keletkezését illetően. Pár történész egy spártai szerszámos kofferre vésett, hasonló hangalakú görög kifejezésre hivatkozva „élt adó”-ként igyekezett megfejteni jelentését, ám végül kiderült, hogy ez az írásos emlék egy kardreszelőkészletre vonatkozott. Mások a Halál ellen védő, visszafelé olvasandó amulettnévnek tartották (ezekről részletesebben lásd például a Bódog, Ákos, Károly vagy Qábor címszót). Azonban semmiféle magyarázattal nem tudtak előállni arra vonatkozóan, hogy a hátulról előrefelé olvasással kapott „Léda” tükörnév (jelentése a görög mitológia alapján: hattyú, Zeusz exbarátnője) miért is hatna taszítólag a Vén Kaszásra. Ma éppen ellenkezőleg látjuk a dolgot: a Halál kifejezetten szereti megszorongatni e nagy madarak hosszú, sima nyakát, miután elhagyta gigájukat a hattyúdal utolsó bánatos strófája.

A XVII. században Gróf Amstel, a korabeli nyelvtudományt nagyra értékelő, és lelkes műkedvelőként gyakorló holland gróf hosszas hűbéri utasításban ismertette jobbágyaival, hogy az Adél utónevet a birtokán mindenki köteles „Ad-eel” eredetűnek tartani. A gróf fejtegetése szerint a latin gyökerű „ad” előtag vonzódásra, kötődésre utal (valóban számos tudományos szakkifejezésben tölti be ezt a szerepet, például az „adszorpció”-ban, amely a gázok megkötésének folyamatát jelenti), az „eel” pedig az angolnát illeti tengerparti nyelveken, amint azt mindenki tudta is a hallgatóságból. Amstel parancsa alapján tehát az Adélokat angolnához vonzódó hölgyeknek kellett tekinteni, és erre bonyolult indoklást is adott, a kígyóhoz hasonlatos hal hosszú, vaskos testének vonzerejét ecsetelve, de ezeknél a részeknél a jobbágylányok fülét már rég befogta a mamájuk. A grófról azután az utókor kiderítette, hogy kétlábú feleség helyett egy szardellarajjal élt együtt papírok nélkül, így elméletét jogosan egyéb kényszerképzetei közé sorolták, és lekerült a napirendről.

A XX. század legvégének régészeti feltárásai nyomán vált egyértelművé, hogy e keresztnév eredeti formája „Ad-Ellah”, amely az évezredek folyamán „Adella”, majd „Adel” alakúra rövidült. „Ellah” az ősrégi amazon kultúra női főistene volt (erről részletesebben lásd például az Eleonóra vagy a Marcell címszót). Utónevünk jelentése tehát: „Ellah által adott”, isteni kegyből származó leány.

Az Adél nevet a magyarok már ázsiai őshazájukban ismerték. Számtalan halomsír aprólékos átvizsgálása segített kideríteni, hogy eleinkhez az amazonokkal való közvetlen kapcsolatfelvétel révén jutott el. Az amazon királynő ugyanis, amikor halálát érezte közeledni, szokás szerint elküldte három leányát férjet keresni a nagyvilágba. A férjrablásra készülő amazon hajadonok ilyenkor a világ távoli zugaiba eljutottak, például több alkalommal a magyar vadászterületekre. A híres lajosmizsei kösöntyűleletek alapján ma már egész részletesen ismerjük – egyebek között – azt a történetet, amelyben az álruhás Teréz (becézve Tera) amazon királylány elragadta és tartós használatba vette Küsü királyfit. Anonymus e regére visszautalva vezette be a magyar történetírásba a „Tera incognita”, vagyis a „felfedezetlen Tera” kifejezést.

ADORJÁN – Ősmagyar összetett férfinév, eredeti alakja „Adorrján”. Keletkezésének időpontja bizonytalan, de levédiai tarsolylemezeken és megnemtámadási szerződéseken már fellelhető. Könnyen lehet, hogy a magyar ős-őshazában is használták. Az eredeti névalak utótagja az „orr” szó archaikusan ragozott formája: „orrján = orrán”. (A záró rag még nem hasonult az előtte álló mássalhangzóhoz; a mai magyar nyelvben ilyen esetekben teljes hasonulás következik be.) Az „ad” előtag jelentése itt: „átnyújt”. A teljes összetett szó megfejtése tehát: „ad, átnyújt az orrán”.

Szó sincs arról, hogy e kifejezés kapcsán valami évezredes vásári mutatványra, szaglószervvel egyensúlyozó bűvészre kellene gondolnunk. A név az ősmagyar sámánliturgia egyik fontos elemére utalt. A sámán rendszerint kábító, illetve hallucinogén hatású növények füstjének belélegzésével jutott révült állapotba, amelyben felvette a kapcsolatot a természet szellemlényeivel és az elhunytak lelkeivel. A füstöt rendszerint varázspipájában állította elő, és mélyen letüdőzte. A sámánhoz azzal a kéréssel is lehetett fordulni, hogy ne csupán közvetítse a láthatatlan lények üzeneteit, hanem segítsen közvetlen kapcsolatba lépni a szellemekkel vagy a Hadak Útjára távozott hozzátartozókkal. Ilyenkor ő odalépett a kérelmezőhöz, orrát szorosan amazéhoz szorította, és orrlyukaiból közvetlenül a másik orrüregébe fújta a szent füstöt. (Komoly megfázása esetén felfüggesztette ezt a szolgáltatást.) Általában háromszor, minősített esetben hétszer ismételték meg a műveletet, és ha minden jól sikerült, a kérelmező maga is elrévült az átfújt matériától. Mindebből következik, hogy az „Adorrján” név eredetileg magát a sámánt illette, mások háromszoros lefejezés terhe mellett nem használhatták.

Hasonlóan szép, archaikus szavunk a ragadós termésű, bogáncsféle gyomnövényre használatos „bojtorján”. Ennek jelentését a fentiek ismeretében már könnyű megfejteni: „bojt van a növény orrán” (tudniillik horgas képletekkel ellátott, gömbszerű termése), illetve „bojt lesz annak az orrán, aki arccal belebukik vagy belelegel ebbe a gazba”.

ADRIENN – A II. századi Római Birodalomban, felnőttkori ragadványnévként keletkezett női név. A Pax Romana, a „római béke” idején uralkodó, hadakozás helyett a birodalom építésével foglalkozó Hadrianus császár felesége viselte először a történelem során. Eredeti alakja „Adrilenn”.

Az ősmagyar anyától és római apától született császár, valamint dekoratív neje egyaránt imádott sós termálvízben ázni: állami és magánügyeiket gyakran intézték a meleg hullámok között lubickolva. (Kedvenc fürdőhelyük a Traianus által meghódított Dacia tartomány Potaissa városának közelében volt, a mai Erdély területén.) Szokásuk annyira közismertté vált, hogy mindketten erről kapták ragadványnevüket, amit ők maguk is elfogadtak, és idővel hivatalos megszólításukká emeltek. (Semmi kétség, megejtően laza, „jó fej” uralkodói párt alkottak – nem véletlenül állt rézszobrocskájuk Lennon és Ono fürdőszobájában.)

Hadrianus keresztnevének kezdőbetűje (H) ősmagyar felmenőire utalt. A latin „adri” (só/sós) és az ugyancsak latin „anus” (alfél) szavakból képzett, összetett kifejezés értelme kb. „sósfenekű”, ami egyértelműen az ásványdús termálvizekben folytatott, hosszas üldögélésekre utalt. (Természetesen az Adriai-tenger neve szintén a magas sótartalomra céloz – ez lévén a Földközi-tenger legtöményebb vizű melléktengere. Az ókori „adri” szavacska még Tolkien főművében, a Gyűrűk Urában is feltűnik: Galadriel tünde úrnő nevének jelentése „gall sóstünde”, tudniillik szórakozottságában gyakran elsózta a lembas-t, a nevezetes tündelepényt.)

A Florence-ből (mai Firenzéből) származó Adrilenn császárné ragadványnevét a császár ősmagyarokból toborzott III. testőrmanipulusától kapta. (Manipulus a légió alegysége.) „Sós lenn”, vagyis „sós alfelű” – üzente ez a kifejezés, amely még e tekintetben is hasonlóvá tette hőn szeretett urához. (Adrilenn egyébként annyira odáig volt Hadrianusért, hogy az uralkodó elhunytakor keserű koplalásba kezdett, és másfél nap múlva éhen halt. Megható történetükről már legalább három hollywoodi filmszinopszis készült, mivel azonban a császár nem folytatott kegyetlenül véres hadjáratokat a barbárok ellen, nem akadt még producer, aki felvállalta volna kockázatos vászonra vitelüket.)

A császárnét sokan szerették, és mert neve a Pax Romana-t követő, kiontott zsigerektől tocsogó évszázadokban boldog békeidőket idézett fel a nosztalgiázó polgárokban, széleskörűen elterjedtté vált. Szó közepi „l” mássalhangzóját a reneszánsz Itália legnagyobb nyelvújítójának, Luca N’tata-nak a javaslatára kezdték elhagyni, hogy ezáltal még dallamosabbá tegyék a kifejezést.