KÁNTOR LAJOS

KONGLOMERÁT

(Erdély)

Utazások SzGSz-szel

Sebestyén szemináriumai (Kolozsvárt és …)

2007-2012

Kossuth Kiadó

„Csakhogy az a pont és pillanat csak egy másik pontnak és pillanatnak segítségével mérhető, észlelhető egyáltalán… Úgyhogy az öntudat – amit nem tudom, észevettek-e a filozófusok – két ént tételez fel, s az ember sohasem tudja, hogy hát melyik: ő. Mert igaz, hogy az egyik a múltban van s a másik a jelenben; de ezt nem lehet észrevenni. Illetve észre lehet venni, de csak egy harmadik pontból… Nem kérdezhetem a harmadik pontból: melyik vagyok én; ugyanis énnek azt kell tartanom, amelyik jelen, de most már mind a kettő múlt… A két múlt közül miért mondhatnám inkább énnek azt, amelyik közelebb van hozzám?”

(Szabédi László)

„Az országút nemcsak abban különbözik a gyalogúttól, hogy gépkocsival utazunk rajta, hanem hogy csak egy vonal, amely két pontot köt össze. Az országútnak önmagában nincs értelme; értelme csak a két pontnak van, amelyeket összeköt. A gyalogút a tér dicsérete. Minden szakaszának önmagában is értelme van, és megállásra biztat bennünket.”

(Milan Kundera)

„…hiszen minden, csak nem felszínes havasi romantika, divatos nosztalgia vagy jó áron forgalmazható transzszilvanizmus. Mi a rejtély? – töröm a racionális fejemet, s eddig csak arra a felismerésre jutottam, hogy Erdély nélkül félig se lennék az az író, aki vagyok, Erdély viszont valami sokrétű jelenség, talán csak halálom után lehet teljesen szétfejteni. Elég kemény feladat, ha nem kezdünk ködösen misztikázni”

(Cs. Szabó László)

„Hiszen tudásunk és érzelmeink igencsak változatosak, változók az örök egy Erdély dolgában is, és gyakran zavarosak. Nem az erdélyi más népek kuszálják össze, hanem legalább annyira azok és önmagunk nem-ismerése. A nemzettudat zavarainak tünete, jele is tehát Erdély. Már csak azért is, mert vele a magyarság nemcsak önmaga egy részét, hanem a biztonságérzetét, sérthetetlenségének tudatát veszítette el, és ez újabb zavarok forrása lett.”

(Csiki László)

CSONTOKRÓL A MOZGÓLÉPCSŐN

– Vannak csontjai?

– Tessék?

– Vannak csontjai?

Ez meg miféle őrület? Sebestyén nem érti, ki szólította meg, honnan jön a hang. Jó ideje üldözik a hangok, de nem ilyen agresszíven szokták megszólítani. Most tulajdonképpen nem is hang jön, csak kép, képről a szöveg, ahogy halad fölfelé, a kijáratnak. Egyszerű Sandoz-reklám, reklámok a mozgólépcső két oldalán, a kalciumhiány pótlását sulykolják beléd. Egymást érik, most már a belső képernyőn is.

Csontok, csontok… Párhuzamosan a reklámmal, egy vers sorai motoszkálnak Sebestyénben, persze nem a sajátjai, egy barátja írta, a híres kolozsvári ortopédprofesszornak ajánlotta őket; a saját csontjait szólította meg, még abban az időben, amikor biztatta magát: „hogy: előre! – vagy csak tovább!” Azt is leírta, ami tulajdonképpen mindenkire érvényes, ha nem vesszük is tudomásul: „Időm egyre kevesebb”, viszont hozzátette: „s ez nem keresztény misztika”. Vajon hogyan reagálta le a dedikáció címzettje, jó emlékű dr. Fazakas János (valamikor Sebestyén is járt nála a klinikáján) a Sandoz-reklámot? Ó, dehogy, most nem a Sandoz szól az aluljáróban, hanem Szisz verse.

Csontok, csontjaim, csikorogtok,

amíg élek, amíg éltek.

S ha a halál késes angyalai

húsomból kiheréltek:

ti őriztek engem tovább,

évszázadoktól meggyötörten.

Tanúm leszel, ásványi váz.

Hogy nem hajlottam. Hogy csak törtem.

Végül is miben segít a Sandoz? Hogy ne törjünk, hanem csak hajoljunk? Mit válaszolna erre Fazakas professzor? Vagy mai utódja, akinél Sebestyén épp mostanában járt? És mit ők hárman, ahogy kezdik befészkelni magukat Sebestyén agyába? Most már SzGSz, vagyis az idősebb és a fiatalabb Sz meg évtizedek óta vitafelük, főleg az idősebbik Sz-é, a híres szerkesztő, G. Sebestyén szerint még annyira sem fognák fel a mozgóbeli kérdést, mint ő. És mégis, mintha együtt válaszolnának, Szisszel.

– Csak csontjaink, csak csontjaink.

Már ha azok is el nem porladtak. Jóllehet mind a hárman fiatalabbak Sebestyénnél. Bizonyára valamennyien kalciumhiányban – de élnek. De élnek? Sebestyén László rögeszmésen ragaszkodik hozzá, hogy együtt kérdezze őket, hogy együtt válaszoljanak. Ők négyen együtt élnek. Négyen most már, a mozgólépcsőn haladó túlélővel, egyben-másban utóddal. Akinek ugyancsak elszámolnivalója van. Velük.

Mi az, hogy él? Nehéz erre válaszolni. Él a celeb, a világ ura. Él „a világ bajnoksága”, Dél-Afrikától Kolozsvárig. Élnek a labdarúgás hősei. Él a mikrofonba hangját beeresztő énekes, a vele dübörgő zenekar. Él a mindenütt jelen lévő politikus. A tévésztár. A celeb, mindenekelőtt.

És mi az, hogy celeb? SzGSz ezt még nem hallotta.

Ha le akarná fordítani a benne, Sebestyénben sajátosan élő hármast, többé-kevésbé pontosan így nevezné őket: Szabédi László, Gaál Gábor, Szilágyi Domokos, a 20. századi Erdélyből, a Kárpát-medencéből. Főképpen Szabédi, ő nem hagyja nyugton Sebestyént, már évtizedek óta. De a szerkesztő előd GG és a fiatalon távozott Szisz (nem csak mint ellensúly). Ki ismeri még őket? Celebritások? Az ő, mármint SzGSz idejében (hármuk idejében) híres volt a költő, de akár a szerkesztő, a professzor, pláne ha akadémikus. Tévé? Internet. Csak nézi(k) Sebestyént. A sajtó, az más. Bulvár? SzGSz-szel nem illik, nem kellene viccelni. Bár ifjabbik Sz értette a viccet. Tervezett közös szemináriumaik előtt Sebestyén mai kortárs költő (nem parlamentbe választott celeb) mondatából idéz, most olvasta egy hetilapban: „…a tömegnyilvánosság, ez a celebidióta látványhomály a művészi megnyilvánulások zömével nem tud mit kezdeni”.

Akkor hát menekülni kellene a látványhomályból. Távol a metró reklám- és embersűrűjétől, keresni egy helyet, ahol Sz, G és a náluk nemzedéknyivel fiatalabb Sz vitatkozhat, Sebestyén pedig kihallgathatja, illetve faggathatja őket. A két idősebb erősen hitt, fiatalon, a világmegváltó eszmékben, később is kereste a világmagyarázatot. Az ifjú Sz-nek a kételkedés maradt. A mesternek választott Sz, az előd, huszonévesen a század, a huszadik betegségéről akart könyvet írni. De ő írta le a naplójában, hogy az igazság igen általános fogalom, s ha jól utánajársz, nem takar semmit; vagy nagyon is sok mindent takar, de csak úgy, mint a szekér ponyvája: olyan dolgokat, amik nem tartoznak együvé. Hát most erről kellene beszélni. Tőle olvasta Sebestyén azt is, hogy nem az eszet s a szívet kell magyarrá tenni, hanem az életet; lehet szép a magyar élet, és mindenki irigyelni fogja, nem gyűlölni. Létezhet ilyesmi? G egészen másokat gondolt. Legalábbis másként. Ő egész életében azt próbálta magyarázni, tanítani, hogy mindenütt előbújik a rosszul tanított múlt. És mint a valóságirodalom teoretikusa figyelmeztetett, ha úgy ítélte meg: mindennapjaink elköltőiesítve, elfabulázva ködlenek fel egy-egy lírai futamban. Ő a magyar életet, a kisebbségit különösen, internacionalista mértékkel mérte. De tudta: a kisebbségi élet nem teljesség, nem valódi és őseredeti egyetemesség; tartozéka volt egykor az egésznek, melyben, ha zavartalanabb egyéni vérkeringése volt is, rész és függelék jellege sosem volt eltagadható. Ifjú Sz már ebbe a nem-teljességbe született bele.

Három helyzet. Együtt: SzGSz. Több, mint három név, több, mint három élet külön-külön.

Sebestyén úgy gondolja, a csontokat össze kell rakni{1}. És azt, ami a csontoknál is fontosabb.

Egy korszak. A múltunk.

A jelenünk?

ELŐSZÁMLÁLÁS

Legyen a hosszúra tervezett utazásuk, szeminárium-sorozatuk első állomása valahol Kismagyarban. Az 1014-es csúcsmagasság alatt. (Idősebb Sz még Krúdytól kölcsönözte a Kismagyar kifejezést.) A helyszín kellemesnek ígérkezik a maga elit, a résztvevőkhöz méltó, akadémikus jellegében. Nem teljes zártság, aszkétikus szigor – emberbarát feltételek. Pihenésre, konferenciákra egyaránt alkalmas épületek, őket parkerdő veszi körül. A fák nem celebek. Az őstermészet és az erdőtudomány szakemberei valahogy összebeszéltek.

Sz, G és Sz vitájának megkezdése előtt Sebestyén jónak látja szemrevételezni a terepet. Nem mindegy, hogyan kezdik a hosszúra tervezett időutazást. Beszámolóját az erdei (parki) séta eredményéről hangulati előkészítésnek szánja, és SzGSz elé tárja. Utóvégre ők együtt honosak a kelet-közép-európai tájban (noha főként az erdélyiben), fényképek is tanúskodnak erről. Itt viszont a tudomány is megtette a magáét. A keskeny, sétányul szolgáló ösvényeken szép lassan haladva kezdődhet a számbavétel.

A számok. Még nem évszámok. …52, 63. És a fenyő oldalán egy nyíllal átlőtt szív (aligha akadémikusé, inkább egy unokáé), már-már teljesen beszürkülve a kéregbe. Aztán a 90. De van 987-es is. Amikor Sebestyén fölfedezte, hogy itt a fák kivétel nélkül, szigorúan számozottak, ám nem feltétlenül a számsor növekvő rendjében, keresni kezdett. Az ösvényt elhagyva, valahol az apró kövekkel kirakott, kerítés melletti részben a hatszázasokig jutott, majd meglátta azt a 987-est. Később ráakadt az ezren felüliekre, először az 1015-ösre. (Eggyel nagyobb tehát, mint a közeli csúcsmagasság.) Akadnak kivételek. A fiatalabb fák, a láthatóan egész fiatalok, no és persze a csemeték nem viselnek számot a bőrükön. A bodzák, mogyoróbokrok, a vadrózsák (ágai – lásd: Tamási Áron) természetesen számozatlanok, ők nem versenyezhetnek a sokféle fenyővel, a vörös és cseretölggyel, az óriás ezüsthárssal. (Utóbbi otthonról, Kolozsvárról, udvarukról ismerős, Sebestyén a sajátjaként veszi számba.) Meg a berkenyék. A számozás a törzsön történik. Arborétumok törvénye? Járt Sebestyén egy másik arborétumban is, síkvidékiben, a nagy tó közelében, ott számozást nem látott – igaz, nem volt akadémiai környezet, inkább amolyan irodalmi, a főúri utódaként. Ott csak úgy tenyésztek, önmagukra bízva, tehát szabálytalanul (valamikor azonban kertészek gondjaira bízva) a magas kőrisek, a tiszafák, a vérszilva; és ahová annak idején, persze már nem arisztokrata, hanem az írói nyaraló világban többször is visszatért: az a szépségével hivalkodó, nem feledhető himalájai selyemfenyő.

Azért itt, a hegyek (otthonról nézve: dombok) oldalában található arborétum sem tökéletesen szabályos. A felső kerítéshez közel, az erdővel összeérve, a tenyészet összevisszaságában, ahol már alig lehet az „őszi avaron” (már megint az irodalom, irodalomtörténet), a lehullott ágak közt előrehaladni, a fák nincsenek megrendszabályozva. A számozók ide nem értek fel, vagy megunták a törvény érvényesítését. Itt a fenyők sem nyújtják előzékenyen világoszöld tenyerüket a sétálónak. Mókus, feketerigó mindenütt számolatlanul ugrál. Ebben semmi meglepő – ha a mókusok már a New York-i ENSZ-palota udvarán sem zavartatják magukat.

A számok, mármint az egymást sűrűn követők Sebestyénnek furcsamód a kisiskolás éveket juttatják eszébe. Fekete posztóra kivarrva kellett viselni az azonosító jelt, és akinek nem volt a karján, a kabátujján a rendszám, azt a szolgálatos tanárnak kötelessége volt hazaküldeni az iskola kapujából. A lázadókat akár többször is egy héten. A madárfüttyöt viszont már akkor sem tudták számozni. Öreg Sz és G biztos nem őriz ilyen emléket. Az még szabad világ volt? A fiatal aligha feledi a maga Szamos-parti iskolájából visszakísértő hülye előírásokat. Hiszen egészen az érettségiig elkísérték.

Ki hinné, hogy itt, a parkerdő közepén is akad olyan, aki képes volt valamennyire mentesíteni magát a szabály alól? Egy fenyő. Sebestyén ráakad a 649-es faegyedre; az egyik épületfalhoz közel nőtt ki a földből (ifjú korában majdnem ráépítették a házat?), s mivel nem volt más lehetősége, fogta magát, vett egy kanyart, 45 fokos szögben elhajolt, onnan emelkedett dúsan, látszólag egészségesen, egyenesen az égnek.

Megszámláltatott fák? Valahonnan visszacseng, ez is visszacseng; igen, Sebestyén ifjú kritikus korából, egy dráma címe. Ennél persze jóval korábbi volt a Megszámláltattál. És híjával találtattál. De most nem szaggattatol (újra) darabokra? Kavarodik minden. Konglomerát. Ahogy idősebbik Sz írta, naplójában. Konglomerát Erdély. És az aránylag homogén lakosságú Kismagyar? Innen pedig csak egy lépés vissza, még visszább. Vissza. Vörösmartyhoz.

Hazádnak rendületlenül. A nagy világon e kívül? És mit mondott a fejedelem, a tudós, a kalmár? Mit mond Sz-nek, G-nek és Sz-nek? SzGSz-nek? Akik nincsenek beszámozva…

Konglomerát. Vagyis kezdődjék a szeminárium.

{1} A csontok összerakásához Sebestyén a Szabédi László, Gaál Gábor és Szilágyi Domokos leírt (tehát ellenőrizhető) szövegeit használta fel, megőrizve a három szerző – helyenként pedig a barátaik – eredeti fogalmazását.