Polgár Lea

A damaszkuszi mester

- regény -

NORAN LIBRO
BUDAPEST, 2012

Tartalom

1. Hamvasztási egységcsomag

2. Ella a plafonon

Impresszum

A damaszkuszi ifjúnak abszolút hallása van. Neki köszönhetem azt a képességemet, hogy egyszer majd megszólaljak. Még nem ismerem a saját hangomat.

Az a hang, amit viszont olyan sokat hallok, hogy életem végéig bármikor felismerném milliárd másik közül is, a damaszkuszi fiúé. Akkor ivódott belém, amikor faragás, fűrészelés közben magában dünnyögött.

–  Nem lesz ez így jó - hallottam életemben először azt a hangot, amely tökéletesen illett a sápadt archoz, a vizenyős szemhez, a rőt szakállhoz. - Ehhez elefántcsont kell.

A fiú otthon érzi magát ebben a vilnei műhelyben, ahol inasként dolgozik, noha csak néhány évvel ezelőtt vetődött a városba. Tizenhat évesen indult el Damaszkuszból, ahol született. Furcsa álmokat lát, de senkinek sem beszél róluk. Ezért is állt klezmernek: amikor zenél, nem gondol nyugtalanító álmaira.

Apja boltos a damaszkuszi bazárban. Varázskellékeket árul: afrodiziákumot szerelmi bájitalhoz, varázsszőnyeget, ördögűző kellékeket; ritka madártollakat, vadállatok preparált darabjait; porított növényeket és rovarokat; halált hozó és gyógyító kenőcsöket; amuletteket rontás ellen. Fiára akarja hagyni az üzletet, ám a fiatalembernek nem fűlik foga a kereskedéshez: egy hajnalon megszökik családjától, hogy a maga útját járhassa.

Elindul kifelé a városból, meztelen talpát perzseli az út, amelynek hevét mintha azoknak a forrongó hiedelmeknek a sokasága táplálná, amelyeket Damaszkusz metropoliszában a háta mögött hagy. Élnek abban a városban zsidók, keresztények, moriszkók, afrikaiak sokféle hitükkel, no meg hitetlen barbárok, akik mindenféle butaságban hisznek. A fiút nem érdeklik e hiedelmek, le is nézi az apja színes csecsebecséihez fűződő babonaságokat. A bazárban viszont egyszer hall egy rejtélyes tudományról, amely a betűk és a szavak számértékének segítségével megmagyarázza Isten kifürkészhetetlen útjait. Akkor határozza el, addig megy, amíg olyan mestert nem talál, aki ért ehhez a tudományhoz, hogy aztán az ő segítségével olyan eszközt készítsen, amely az álmait őrzi. Talán azért bízik abban, hogy egyszer meg is találja, amit keres, mert akkoriban úgy gondolja, az ő álmai is csak az Örökkévaló álmainak szövetéből lefutott szemek. Emlékei éppúgy részei a nagy, kozmikus egésznek, mint ahogy a Damaszkuszból kivezető út egy-egy porszeme. Ezért fordít hátat apja üzletének, és vállalja a hosszú vándorutat, noha csak a jó szerencsében bízhat.

Vándorútja során játszik esküvőkön, mulatságokon, folyamatosan magába szívja a zene és a különböző hangszerek nyelvét Európa útjain. Vilnébe érve megismeri társai keveréknyelvét, amelyben a zsidó zenészek jiddishez közelítő zsargonja keveredik a litvánnal és még ki tudja, hányféle nyelv szavaival. A foszlányokból kihámozza, hogy valahol Vilne zsidó negyedében egy mesterember a lánya esküvőjére keres zenészeket. A fiú már több napja nem evett, így megkeresi a házat, ahol a munkára jelentkezhet.

Késő délután érkezik meg. A zenészek szedett-vedett csoportja már dél óta várakozik az udvaron. Bemutatójukra készülődnek, hogy a mester kiválaszthassa közülük azt a négyet-ötöt, aki majd az esküvőn muzsikál.

A damaszkuszi először is vizet iszik az egyik zenész edényéből, majd szárított gyümölcsöt töm magába.

Egyszer csak nyílik a ház ajtaja. Tagbaszakadt, ötven körüli ember szól ki megtört hangon:

– Kit nem hallottam még?

Jelentkezik egy énekestrió - a három hazzán madarak és hangszerek hangját utánozza. Reb Joachimnak - így hívják a mestert - tetszik is a bemutató, ám a hazzánok ragaszkodnak hozzá, hogy énekük közben két légtornásznő a legkülönfélébb mutatványokat adja elő a háttérben. A légtornászmutatvány igen borsossá tenné szereplésük árát. A mester ezért nem is tudja azonnal eldönteni, szerződtesse-e őket a nagy napra, vagy sem.

Reb Joachim a következő napokban meghallgat még egy középkorú cimbalmost, aki recsegő basszusán önmagát kíséri. Utána következik négy énekesnő, egy csoport kempeni zenész fúvós hangszerekkel, és végül két tenor fiú, akiknek tudománya abból áll, hogy híres európai államférfiakat figuráznak ki dallamos jiddis énekeikben.

Telnek-múlnak a napok, és reb Joachim egyre csak halogatja a döntést. Nem tudja eldönteni, kiket vegyen fel, hogy szórakoztassák a násznépet az esküvőn. A zenészek zúgolódnak, hiszen fizetés csak azoknak jár, akik munkát is végeznek.

Egyik este a damaszkuszira kerül a sor.

– Hány éves vagy? - kérdezi tőle a mester.

– Húsz még biztosan nem vagyok.

– Milyen hangszeren játszol?

A kis zsidó oldalpillantást vet reb Joachimra.

– Bármilyenen.

A zenészek átnyújtanak neki egy cimbalmot, egy klarinétot, egy oboát és egy csellót. A fiú mindegyiket megszólaltatja, oly csodásan, hogy öröm hallgatni. Reb Joachim erre kezébe nyom egy hegedűt. A mester nem is gondolja, hogy ennyi jókedv rejtezhet a staccatóban, amely viszonylag új még arrafelé, de a fiú máris a bevett előadásmódok egyikeként alkalmazza hegedűre. A mesternek annyira megtetszik a fiú könnyedsége és sokoldalúsága, hogy rögtön szerződteti az esküvőre.

A damaszkuszi muzsikus kiváló hangulatban zenél, és mint kiderül, mókamesternek sem utolsó. A mester az esküvő utáni este behívja a műhelyébe.

A damaszkuszi még sohasem látott hangszerkészítő műhelyt, azt sem tudta, hogy létezik ilyesmi. A hangszerek és a beépítésre váró alkatrészek szanaszét hevernek a munkapadokon, a fűrészpor és a pác illata elborítja a helyiséget, egyszerre sugallva a józanság és a munka iránti végtelen lelkesedés hangulatát.

Ettől kezdve minden idejét a műhelyben tölti. Szorgalmasan dolgozik, szinte észrevétlenül nélkülözhetetlen lesz. Két év múlva reb Joachim felajánlja neki középső lánya kezét, a damaszkuszi pedig habozás nélkül igent mond. A lányról az a hír járja, olyan rút, hogy akire ránéz, menten kővé válik. A hüpe alatt aztán kiderül, hogy a híresztelés semmi a valósághoz képest, de a damaszkuszi hű marad ígéretéhez és álmaihoz.

Amikor már gyermeke is születik rút feleségétől, titokban jelentkezik Vilne rabbijánál, akiről azt beszélik, ért a számok titkos tudományához. A rabbi fel is veszi tanítványai közé. A damaszkuszi látogatni kezdi a titkos tanulókört. A rabbi tanításai egyre világosabbá teszik számára a betűk és a számok közötti rejtett kapcsolatokat, ezek révén pedig azt, hogyan is működik Isten műve.

A lassan mesterré érő fiú talán akkor követi el élete végzetes tévedését, amikor egy napon munka közben eltűnődik, mi lenne, ha megpróbálná reb Joachim műhelyében elkészíteni azt az eszközt, amelyre mindig is vágyott. Talán az a vétke, hogy álmát meg is akarja valósítani. Mindenesetre itt lépi át azt a határt, amelyet ember büntetlenül nem léphet át soha.

Méricskélni kezd, és varázsszavakat dünnyög hozzá. Terveket készít. Fúr-farag. Türelmesen megvárja, amíg megérkezik az elefántcsont a fogólapokhoz, a lucfenyő a hangszertetőhöz és a basszusgerendához. A keményebb juhar a hátlaphoz, a bordázathoz, kulcstartóhoz, csigához és a lábhoz. A habos jávorfa a háthoz, az oldallapokhoz és a nyakhoz. A mester két hét múlva kérdőre vonja, mihez rendelt grenadilfát, de ő csak talányosan simogatja a szakállát.

Amikor a mester az egyik fiókban váratlanul olyan rajzokra bukkan, amelyek egy csiga formájú faragásban végződő hangolófejet ábrázolnak, rájön, hogy a damaszkuszi már a mesterművén dolgozik. Reb Joachim kicsit rövidnek találja ugyan az időt, hogy inasa máris műremekével foglalkozzék, de kíváncsi ember lévén, meg akarja várni, mi kerekedik ki a dologból.

A mű pedig készül. A damaszkuszi éjt nappallá téve dolgozik rajta, hogy számításait minél pontosabban követve alakítsa ki azt, aminek hite szerint élete főművévé kell válnia. És oly buzgón áhítja a célt, oly odaadón dolgozik három kerek éven át, hogy átsiklik a végzetes hiba fölött.

Eljön a napja, hogy a fiú mestere elé áll: be akarja mutatni a műremeket. A mester izgatottan várja, hogy végre kipróbálhassa a hangszert. Ám ahogy végighúzza a vonót a húrokon, a hangszer csak nyekergést hallat.

– Miért nem szól? - kérdi megütközve.

– Mert működik - suttogja a fiú áhítattal. - Éppen ez a varázslat.

Reb Joachim hirtelen haragjában majdnem földhöz vágja a damaszkuszi műremekét.

– Téged megbabonáztak! - kiáltja. - Te eretnek! Démonfattya! Takarodj a házamból!

Az ifjú feldúltan rohan ki a műhelyből. Elrejti mesterművét valahol az udvaron, és bánatában bemegy a városba.

– Ne légy olyan szigorú - mondja reb Joachimnak néhány órával később Lőw rabbi, aki azért érkezik meg aznap délután, hogy lecsillapítsa a feldúlt mestert. - Az inasod különleges hangszert alkotott. Mi ezt nem érthetjük. A fiatalok mindig valami újat akarnak.

– Hogy volna különleges egy olyan hegedű, amit nem lehet hegedülésre használni? - kérdi reb Joachim idegesen. - Inkább azt mondanám, fabatkát sem ér. Hiszen ez a hangszer csak nyekereg!

Erre már a bölcs Lőw rabbi sem tud mit mondani.

– Az inasom démonokkal cimborál - jelenti ki reb Joachim.

– Van árnyéka, nemde? - tudakolja óvatosan a rabbi.

– Hát árnyéka, az van - hagyja rá a mester.

– Na, látod. Akkor meg nem szállta meg semmiféle démon. Megnyugodhatsz. Menj haza, vacsorázz meg. A tanítványodat pedig fogadd el olyannak, amilyen.

Lőw rabbi azonban nem állja meg, hogy el ne kezdjen puhatolózni a damaszkuszi műremekével kapcsolatban. Fúrja az oldalát, hogy miért nem szólal meg a hegedű, ha egyszer csodahangszernek készült. Alighogy a fiú megjelenik a kabbalista tanulókörben, Lőw rabbi, kíváncsiságától hajtva, félrevonja.

– Hallom, csodahangszert készítettél. Aztán mondd csak, tudsz rajta játszani?

– Már hogy tudnék? - csodálkozik a fiú. - Ennek akarata van. Akár a makrancos menyasszonynak.

– És bár ritkán mutatja ki érzelmeit, arcára boldog mosolyt csal a tökéletes munka fölött érzett öröm.

Mindent a damaszkuszi virtuóznak köszönhetek, de általa sosem ismerhetném meg a saját hangomat. A damaszkuszi az építkezés embere, nem a művészeté. Azért suttyomban, egyszer-egyszer próbálkozik velem, de hiába: nem hall engem. Így én sem hallom magamat.

Pedig nagyon kellene nekem valaki. Így magányos vagyok, noha minden útjára elkísérhetem a damaszkuszi mestert puha gyolcsomban, amelybe mindig bebugyolál.

Ahogy múlnak az évek, a botrány a damaszkuszi csodahangszere körül már szinte feledésbe merül. A mester időközben megörökli a műhelyt reb Joachimtól. Egyetlen bánata, hogy csak egy lánya született.

Egyszer aztán eljön az ideje, hogy az ő lánya is férjhez menjen. A damaszkuszi meg is találja számára az alkalmas vőlegényt. Kitűzik az esküvő napját.

Amikor a legrongyosabb gyerek és Vilne összes kóbor kutyája is értesült már az esküvőről, Vilne lakóit utoléri a pogrom híre. Ám hiába rimánkodik az egész család, a mester nem hajlandó elhalasztani az esküvőt.

Az esküvő előtti héten még maga az öreg Lőw rabbi is átmegy a műhelybe, hogy a mester lelkére beszéljen.

– Megvan még a csodahangszered? - kérdi aggodalmas képpel.

– Hogyne volna meg.

– Nos, ha valóban csodahangszer, ez eggyel több ok arra, hogy menekülj vele együtt. Meg kell mentened. Az Örökkévaló megbocsátaná.

A mester kikémlel az ablakon, mintha arra számítana, hogy a lincselők mindjárt befordulnak az udvarára. Aztán behajtja az ablaktáblákat.

– Én nem mehetek.

– Ez különleges helyzet - érvel a rabbi. - Ami azt illeti, rád bíznám a tóratekercset is. A zsinagógában nem maradhat. És ez az esküvő... életveszélyes vállalkozás ilyenkor. Nem halaszthatnátok el?

– Nem lehet - ingatja fejét a mester. - Messze földről jön a rokonság. Már senkit sem tudunk értesíteni. Most pedig - az ajtó felé mutat - meg kell hallgatnom a zenészeket.

Egyik este nyílik a kapu, és beoldalog rajta egy nyomorult kis zsidó. Annyira kelekótya, hogy még a hangszerét is hagyta ellopni az előző táncmulatságban, ahol pénzért muzsikált.

– Jelentkezem a munkára - közli a mesterrel, mintegy mellékesen.

A damaszkuszi nem kérdez semmit, a kis zsidó kezébe ad engem. A fiú az együgyűek békéjével vigyorog, miközben az állához emel.

Ahogy először szólalok meg saját hangomon - rekedtes, női alt, édes-bús felhangokkal -, azonnal beleszeretek. Ó, micsoda örök vágyakozás érzik ki a hangokból, ahogy az egyik átrezeg a másikba! És ő, ez a nyomorult kis zsidó, ő hall engem!

Amikor a fiú befejezi, a mester egy darabig csak ül. Már látja, hogy a cádikok minden szava színigaz volt a tehetségről és a csodáról.

– Ezért éltem - mondja aztán csöndesen. A nyomorult kis zsidó elmosolyodik.

– Akkor most már kimehetek? - kérdi. A mester bólint.

Könnyű szívvel letesz a mester kezébe. Kimegy, hogy leheveredjen a fák alá hűsölni.

A kis félkegyelmű zsidó egy mezőn alussza át a pogromot. A násznép jajkiáltásai nem hatolhatnak be álmaiba. Amikor felébred, nagyot nyújtózik, hogy az alvástól felfrissülve, ruganyos léptekkel induljon vissza hegedülni az esküvőre.

Ám halottakon kívül semmit sem talál. A damaszkuszi holtteste a feleségéé mellett hever. Lőw rabbira rágyújtották a zsinagógát.

A kis zsidónak sejtelme sincs róla, hogy pontosan mi történt, csak azt tudja, hogy engem a damaszkuszi mester rábízott. Nem gondolja végig, miféle gondot vesz a nyakába, ha vállalja, hogy ő lesz a gazdám. Sarkon fordul, és kifelé indul a városból.