Karinthy Frigyes

Mesélek a zöld disznóról

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Hölgyeim és Uraim

„Halló, itt Az Est…”

Nővé válok

Víz és olaj

Kisszakasz

Zöld béka

Új iparág

„Beszéljen Balassi Bálintról…”

Ebcsont se forr be könnyen – és egyéb kutyabajok

Rend

Erkölcsök hőmérője

Természetrajzóra az angyaliskolában

Nehézvíz

Halál a strandon

Halló, Az Est! London

London derülten mosolyog

Halló, Az Est! Itt Európa beszél! Madártávlat és kutyafutta

Oroszlánra vadásztam ma reggel

A pesti Irgalom Hegye

Saját külön egyperces detektívregényem

Moschleck-kenőcs

Péntek, tizenharmadika, Luca napja

Gombócverseny

Vakok előnyben

Harmadik magyar rapszódia

A főorvos úr füle

Az ikrek

Komisz kamasz

Kisfiú

A halász és az ő nézője

Visszahúzták a sorsjegyem

Az üstökös

Északi fény

Miksa herceg áldozatai

Nem lettem öngyilkos

Impresszum

Hölgyeim és Uraim

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. január 26.

illetve uraim, illetve hölgyeim, illetve külön uraim és külön hölgyeim, mert ez a kérdés olyanféle, mint azok a bizonyos ismeretterjesztő orvosi mozielőadások, amiket az urak is megnézhetnek, a hölgyek is, de csak külön-külön, más időben, mert olyan dolgokról van szó, amikről mind a két fél tud, és azt is tudja, hogy a másik is tudja, de ez utóbbi értesülést nem illik beismerni.

Ezúttal nem arról van szó, hogy nem illik, hanem arról, hogy nem hasznos. A „Weltbund der Männerrechte” [Férfijogok Világszövetsége] című szövetség – ezt a hölgyeknek súgom meg – már megint mozgolódik; a világ minden városában, hallom, Budapesten is, kongresszusokra és előadásokra készül, a propaganda érdekében, melynek egyetlen programja a masculinizmus, a férfiak felszabadításának előkészítése. Az egész világon fel akarja világosítani a férfiakat, hogy szégyenletes elnyomatásban tartja őket elavult és rossz törvények támogatása mellett a jogait régen kiharcolt s azzal félelmetesen visszaélő polgári női társadalom.

A hölgyek tehát vegyék tudomásul alázatos tisztelőjüknek, e sorok szerény írójának lenti kémjelentését, amit díj- és jutalommentesen közlök. Den Dank, Dame, begehr ich nicht! [Nem kívánok köszönetét, hölgyem!]

A másik front, az úri front hadvezetőségének figyelmét pedig (üres óráimban az ő számukra is szoktam kémkedni) felhívom bizonyos jelekre, amik azt látszanak bizonyítani a finomabb megfigyelő számára, hogy a hölgyek tudnak a készülő hadüzenetről, és titokban, a maguk ravasz módja szerint ők is készülnek.

Nézze meg a vitéz hadvezetőség, hogy a téli szezon időviszontagságainak ürügye alatt micsoda divatok kapnak – a szó szoros értelmében – lábra.

Figyelik ezeket a csizmákat, amit minden valamirevaló női tiszt visel mostanában?

Közülünk csak a katonák hordanak ilyet, azok közül is csak a nehéztüzérség.

Egy év múlva, ha így megy tovább, kardot kötnek az oldalukra. Azt fogják mondani, ez semmi, ez csak olyan dísz, játékos eszköze a kacérságnak, mint a szalag vagy csokor. A kard hüvelye csipkével lesz takarva – de belül!

Vigyázat!

Az Est, 1930. január 26.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. március 9.

nem, kérem, ez már kicsit túl cifra lesz, ez a sok mindenféle hang a térben, rádió, gramofon, hangosfilm – nem gondolják, hogy összezsúfolódnak a dolgok? A hang, a sok hang, ami világ kezdete óta elhangzott és szétfoszlott, nem hangzik el s nem foszlik szét többé – visszajár kísérteni, jelenné teszi a múltat, túldimenzionálja, felfokozza. Ki van számítva, ha minden élőlény élne, aki eddig meghalt, nem volna hely a földgolyón – de lesz-e hely fülünkben és a levegőben, ha minden zörej és zönge, ének és beszéd, ami elhagyja a hangok örökké bugyogó forrásait, összeomlik egy nagy, egyre dagadó tengerévé valami földöntúli ordításnak?

Egyelőre a zűrzavar állapotában vagyunk.

Az ember már nem tudja biztosan, ha hangot, beszédet, éneket hall a szomszéd szobában, vajon emberi lény van-e a közelében, vagy egyszerűen rádió és gramofon szólalt meg.

Felfogott hang és eredeti közt évek óta alig van különbség – most azonban egymással zavarodnak össze a különféle gépek: új Bábel, gépek Bábele fenyeget.

Múltkor is hogy megjártam.

Jó kis rádiómat forgattam éppen a szélrózsa minden irányába, szimatolva: hangverseny és előadás-töredékek után.

Toulouse és Barcelona közt egyszerre csak éles, zavaros sipítás úti meg a fülem: megállok, mert ezen a szakaszon eddig nem fogtam állomást. Finomítok.

A sipítás átalakul. Hangok. Zagyva kiabálás, francia, német, angol nyelven. Közben dühös, követelő, makacs morzejelek.

Odafigyelek, és a vér megdermed ereimben.

A lármából egy végső veszedelemben kavargó tömeg halálordítása alakul ki. Fojtott hangok, zokogás, sikoltozás, revolverdörrenés.

– Segítsé…é…g!… Help!… Help!… Au secour!… Hilfe!… Elsüllyedünk!… Engedjenek!… A mentőcsónak… Hé!… steward!… lője le, aki tolakszik… Le a fedélzetről!…

S hozzá recsegés és ropogás és a hullámok bősz mennydörgése.

Kirohanok a másik szobába, halálsápadtan.

– Gyerekek… Rémes… Valahol szörnyű hajókatasztrófa folyik… egy óceánjárón… véletlenül elfogtam… úgy látszik, a rádióleadójuk magától működik… azonnal telefonálni kell a kőnyomatosnak… tudnak-e róla…

Nagyobbik fiam unottan néz fel.

Hol fogtad?

– Barcelona és Toulouse közt.

Legyint.

– Ja!… Az Milánó… Mindjárt megnézem…

Felvesz egy újságlapot, átfutja egy pillanat alatt. Bólint.

– Megvan, Milánó: negyed tízkor, a Süllyedő hajó című hangosfilm közvetítése, Lausanne-ból.

Az Est, 1930. március 9.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. március 23.

nagy, szabad égre nyílik erkélyem, a Lágymányos felé: az erkélyen sütkérezem ebben a szikrázó, olajos és tejes, szinte nyelhető tavaszi olvadásban – azon kapom rajta magam, hogy tátogok, mint a hal, de hiányzik a kopoltyú.

Fejem fölött berregés, lustán pislogok a magasba.

Pillanatra semmit sem látok a naptól – aztán vakítva villan meg két pikkelyes ezüstszárny, ahogy lefelé billen. Repülő, a Holt-Duna fölött vagy ezerötszáz magasban. Posta- vagy utasszállító?

Úgy látszik, egyik se. Nem száll tovább, ott marad a fejem fölött.

Jobbra billen, balra billen, ugrik, megpördül. Egyszer csak kapja magát, felágaskodik, egész egyenesen – aztán szépen a hátára fekszik, úgy kering ringatózva, fejjel lefelé a pilótával.

Játszik.

Most felszökken, nyílegyenesen a napba fúrja magát, pillanatra eltűnik – de már zuhan vissza, csavarvonalban, szédítően, a lélegzetem eláll – pörög, mint a csiga, két másodperc alatt vagy ezer métert zuhant, most mindjárt beveri orrát a földbe – az utolsó pillanatban kecses piruettel visszakanyarodik, szökken, ugrik pár száz métert, taktusban libeg és táncol, három bukfencet vet egymás után, előrebukva, hátrabukva, többszörös szállóval, mint a cirkuszi bohóc – aztán megint hátára fekszik, sütteti a hasát.

Éppen csak hogy nem énekel vagy sikolt mámoros örömében a tavaszi ég részeg borától.

De nem, hiszen nem is madár, ez a szökdelő, ezüsten csillogó tánc sokkal inkább emlékeztet holmi kölyökdelfin, delfincsikó féktelen kedvére – hirtelen felébredt álmából, s egyedül találva magát a tízezer méter széles és tízezer méter vastag akváriumban, félig boldogan, félig rémülten és riadtan ugrálni kezd, keresvén, három kiterjedés minden irányában az akvárium végét, ahol kibújhatna, kiszökhetne a világból és tulajdon bőréből. S nem törődik vele, hogy minden kis mozdulata, minden uszonycsapása pár száz méter fölfelé és lefelé, a szélrózsa minden irányában.

Most lassan lefelé kering, pár pillanatra eltűnik egy gyárkémény mögött – talán leszállt, pihenni.

Míg várom, hogy újra felszökkenjen, valami kányaféle madár húzódik el közelemben, az erkély alatt.

Unott, lomha szárnycsapással döcög, gépiesen evez, mint valami elhasznált propeller – s látom, ahogy irigyen sandít lefelé: jó volna bebújni annak a zsíros szemétgödörnek odvába, ott lent, csak ne zavarnák mindig vissza a sürgölődő emberek.

Repülni?

Vállat von.

Majd ha ti is tízezer éve csináltátok…

Az Est, 1930. március 23.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. március 30.

ezt magamon figyeltem meg, s éppen azért vagyok bátor általános érvényű, lélektani törvény gyanánt leszögezni, azzal a szerény kéréssel, hogy a jövő tankönyveiben igénytelen nevemmel kapcsolatban szerepeljen ez a törvény, olyanféleképpen, mint a binominális egyenlet vagy a Pitagorasz-tétel. Ez esetben hajlandó vagyok anyagi kártérítésről lemondani, illetve megelégedni felfedezésem közlésének írói tiszteletdíjával.

Arról van szó, hogy az ember, nemdebár, átmegy a kocsiúton, és jobbra-balra ugrál, mint az ijedt bolha, hogy el ne gázolják. Félreugrik a motorbicikli útjából, bele a társzekér ölelő karjaiba, súrolja az autóbuszt, s szemérmesen felajánlja vértanúéletét egy mentőkocsi kerekeinek, belátván, hogy a mentőkocsi nem vigyázhat, őt gázolás miatt hívták. S közben megadással tűri, hogy sofőr és kocsis és villamosvezető, ha testét el is vitatja tőlük, legalább a becsületében gázoljanak, elnevezvén őt és kedves családját (ugyan honnan ismerik ilyen jól?) mindennek, ami nem szép, amiért „nem tud vigyázni!”. Igaz is, még fel találja bökni marhanagy{1} fejével az ő filigrán, mimóza alakú kis bútorszállító – lokomotívját.

Na mármost, mit figyeltem meg.

Azt figyeltem meg, hogy ilyenkor, mikor komoly a veszély s több tűz közé szorítva gyenge életem megmentése lehetetlennek látszik, önkéntelenül és ösztönösen nem a szabad tér felé ugrom, hanem valamelyik jármű oldalához simulok, vagy egyenesen belekapaszkodom a hátuljába, aztán nem nézek se jobbra, se balra, se előre, se hátra – s ebben a helyzetben a legnagyobb biztonságérzésem van, olyan, mint mikor a kisgyermek jó édesanyja szoknyájába kapaszkodik.

Mi ennek az oka?

Ennek egyszerűen az az oka, hogy alsó tudatom, nagyon helyesen, felismerte a tekintélyprincípium s a hatalmasok összetartásának törvényét.

Arra, hogy két jármű elgázolja egymást vagy egymásnak menjen, erőműtani valószínűség-számítás szerint ugyanannyi vagy (tekintettel a nagyobb és nehézkesebb tömegre) még nagyobb esély van, mint arra, hogy egy jármű embert gázoljon.

Mégis, sokkal inkább az összeütközés, mint a gázolás. Miért?

Azért, mert egymásra jobban vigyáznak a járművek, mint az eleven járókelőre, lévén drága a jármű, olcsó az emberélet.

Ilyen időket élünk.

Az Est, 1930. március 30.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. május 11.

ez igazán szép dolog, amit ma hallottam egy termény-nagykereskedőtől, hogy legújabban miként vizsgálják a nemes fajgyümölcsöt átvétel előtt, annak megállapítása céljából, ha vajon van-e benne kukac.

Persze, anélkül hogy felnyitnák.

A modern technika vívmányairól lévén szó, az olvasó most már azt hiszi, kitalálta, ha holmi röntgenfelvételre gondol.

Szó sincs róla. Röntgen, vieux jeu [elavult]. Hol vagyunk már attól!

Mikrofonnal, kérem, precíziós mikrofonnal, ami a legkisebb zörejt ezerszeresre fokozza fel. A mikrofont rászerelik a szép, piros almára, s ha van benne kukac, annak a motoszkálását és rágcsálását olyan robajnak és mennydörgésnek hallod a füledre akasztott kagylóban vagy hangszóróban, ha tetszik, mintha száz elefánt lakmározna az őserdőben.

Remek, mi?

Micsoda perspektíva.

Finom fülű emberek eddig is állították, hogy hallják a fű növését. Ezeket most ellenőrizhetjük.

Nincs többé suttogás, lábujjhegyen osonó alattomosság.

Ami a szívemen, a számon – nem is a számon, világ száján, mindenki fülében. A szívdobogást már eddig is felnagyították orvosék: mi akadálya a további fejlődésnek? Egy napon kiderül majd, mit beszélget egymással máj és epe, gyomor és tüdő, s a gonosz baktériumokat se kell mikroszkóp alatt keresni: kényelmesen kihallgatjuk őket, mikor titkos tanácskozást tartanak, hogy hová fészkeljék be magukat.

„Valami mozog” benne, mondták eddig a fiatalemberről – most majd kiderül, kukac-e vagy lángész.

A magas kormánynak is megkönnyíti dolgát az új módszer – óriás mikrofonokat helyeznek el majd az ország alatt, s ezekkel talán mégis sikerül felfedeznie, amit eddig képtelen volt, az apró kis elégedetlenségeknek azt az icike-picike, miniatűr, mikroszkopikus kis sóhaját, amit senki nem hallott eddig, hogy sürgősen segítsen rajta és megszüntesse azt is.

Az Est, 1930. május 11.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. május 18.

nagyon édes az a kis kultúrfilm, amit az egyik moziban láttam. Kis csibe fejlődése látható rajta, a tojás sárgájának hólyagocskájától egészen addig, míg a pelyhes madár feltöri mészbörtönét (mellesleg, mért nem csinálnak sok effélét, amennyivel izgalmasabb, mint a detektívtörténetek!).

Persze, költőgépben történik az ilyesmi, az illető csirkének utóbb sejtelme sincs róla, hogy kakastól és tyúktól származik – ha történetesen természetfilozófus lesz belőle utóbb, okvetlenül megírja a csirketudomány alapvető nagy művét, mely szerint a csirkefaj mint az értelem legmagasabb fokán álló Tyúkész képviselője, eltérően minden más élőlénytől, magától terem, illetve retoriában állítják elő kifürkészhetetlen hatalmak. S a freudizmus tanát egyszerűen elveti, megállapítván, hogy őrá nem vonatkozik az Oidipusz-komplexum.

Vesd össze mármost ezt a dolgot egy másik értesülésemmel, mely szerint egy német kiállításon (sajnálom, hogy a Nemzetközi Vásáron nem volt látható) újfajta bölcsőt mutattak be, amihez nem kell se dajka, se felügyelet. A bölcsőt egyszerűen bekapcsolja az ember a vezetékbe, s a bölcső pontosan követve a gyerekbőgés mikrofonba továbbított irányítását, megfelelő hintázást és ringatást végez, majd ha ez nem segít, önműködő gramofonlemezen altatódalokat gügyög, a legjobb szerzőktől. Valamivel drágábban olyan bölcsőt is kapni, amelyik megszoptatja és tisztába teszi a gyereket.

Ez a bölcső és a költőgép ugyanazon lángeszű elgondolás anyaméhéből, helyesebben költőgépéből származik.

Ember és természet csakhamar meg fogják érteni egymást, a mindenható technika jegyében. Mi már nem értjük ezt a világot, a mi lelkűnkben szomorú és kedélytelen képzeteket kelt ez a gépiesség, artisztikumához nincsen érzékünk.

A költőgépben született csirkét egy bölcsőgépben ringatott gépköltő fogja majd egykor megénekelni.

Az Est, 1930. május 18.

HÖLGYEIM, ÉS URAIM,
Az Est, 1930. május 25.

ja igaz, hogy el ne felejtsem, tegnap este megfejtettem a világrejtvényt. Sietek leszögezni a dolgot, az ilyesmit az ember hamar elfelejti – egyrészt annyi mindenféle adóhátralékot, terminust, elintézetlen levelet kell fejben tartani, másrészt, ami a rejtvényfejtést illeti, ha egy kereszt- vagy lóugrásrejtvényt fejtek meg Bürgüzd és Vidéke című lapból, ott még van rá esélyem, hogy egy üveg sósborszeszt nyerek a sorsoláson – de ki jutalmazza a világrejtvény megfejtését?

Azonkívül még meg is szólják az embert esetleg. Vannak mindenféle konzervatívok, szkeptikusok, akik előállhatnak, hogy Newtonnak se sikerült egészen, Einsteinnek se, Laplace-nak se – hát miért sikerült volna éppen nekem és éppen tegnap este, minden előzmény nélkül, anélkül hogy előzően egy csomó csillagászati meg matematikai könyvet írtam volna?

Hát nagyon sajnálom, nem tehetek róla, mégis így van. Egyik egy életen át keresi, mégse találja meg, másik ránéz, és egyszerre világossá válik előtte a dolog.

Így néztem tegnap este a csillagos eget, már amennyi látható volt belőle, szórakozottan, és azon töprengtem közben, hogy el lehetne adni azt az izét, azt a dolgot, ha előzően a kiadó jól bereklámozná.

Hát ahogy így tűnődöm, félig azon, hogy milyen reklámot lehetne csinálni, félig azon, hogy ugyan mit jelenthet valójában mégiscsak ez a sok csillogó pont ott a kerek végtelenben, óriási napok és bolygók és üstökösök állítólag, és hogy ugyan mire valók és ki csinálta őket és milyen célból, egyszerre, mint a mennykőcsapás, világosság gyűl az agyamban.

Fényreklám! Nyilvánvaló!

Az egész csillagos ég nem más, mint a Teremtés ötletének fényreklámja!

Óriási betűk, valami eddig ismeretlen szöveggel. Tessék megnézni például a Göncöl szekerét, az olyanféle, mint egy nagy G betű.

Persze, ismeretlen betűk, ki kell silabizálni előbb. De ez már a kisebbik munka, a hieroglifákat is megfejtették, mihelyt kiderült, hogy írás és nem kép.

Én megadtam az irányt, tessék kidolgozni.

Izgatottan várom az új Champolliont, aki kisilabizálja a betűk értelmét.

Vajon milyen szöveg tárul majd fel előttünk?

„Csak az eredeti, védjeggyel ellátott, szabadalmazott Jóistenféle Világmindenséget tessék elfogadni – a többit mint értéktelen hamisítványt, utasítsa vissza erélyesen.”

Az Est, 1930. május 25.

HÖLGYEIM ÉS URAIM,
Az Est, 1930. június 15.

egy képviselőjelöltről hallottam a történetet, hadd jegyeztessék fel, a tanulság kedvéért.

Az illető most lépett fel, színmagyar vidéken, a Méhely-féle vérpróba garanciája szerint. Ez azért fontos, mert…

De elébe ne vágjunk.

Jó keresztényekről lévén szó, a kortesek úgy gondolták, hogy jelöltjüknek azzal tesznek legjobb szolgálatot, ha illető úrnak az átkos destrukció elleni küzdelemben kifejtett érdemeit hangsúlyozzák.

Valahogy kiböngészték, hogy a jelölt úr könyvet írt a szabadkőművesek ellen. Nosza, rávetették magukat erre a bizonyítványra, s székében-hosszában terjesztették, hogy jelöltjük a szabadkőművesek véres ostora.

Ezzel aztán megjárták.

A közeli községeket csupa szegény ember lakja, s az a nevezetességük, hogy kőműves ott meg nem él – mindenki maga hordja le a hegyekből a követ, s jó pár száz esztendeje fecske módra épül a ház: apa, anya nekifog, s egykettőre összerakják, mintha csak Richter mestertől szállították volna a köveket – a hódok se különben. Tehát csak hódolat illeti meg őket, s nem bírálat.

Szabadon kőmívelnek e derék magyarok, úgy bizony, s az ellenfél jelöltjének mi sem volt könnyebb, mint bebizonyítani nekik, hogy az egész választás ellenük megy ki.

Meg is bukott a jelölt úr.

Most aztán tűnődhetik. Tűnődési alapul a következő megfontolást ajánlom neki:

Egyszerű, műveletlen, de józan emberrel egyszerűen kell beszélni. Főleg pedig kerülni kell azokat a fogalmakat, amiket a kultúra teremtett meg.

Ha ő a szabadkőműveseket hazaárulóknak és istenteleneknek véli, nem lett volna elég, ha azt kihirdeti, hogy ő a hazaárulók és istentelenek ellen harcol? Ezt mindenki megértette volna.

Az Est, 1930. június 15.

{1} A helyesírást korszerűsítettük, de a karinthyizmusokon, az idegen szavak, nevek írásmódján, valamint az idézetek szövegén nem változtattunk. – A szerk.