Henri Perruchot

Renoir

élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

Elöljáróban

Első rész

Az aprószentek kútja (1841–1870)

1. Limoges-i porcelán

2. A csoport

3. A virágcserép

Második rész

A meg nem alkuvók (1870–1879)

1. A rue Saint-Georges

2. A Moulin de la Galette

3. A wargemont-i rózsák

Harmadik rész

Aline (1880–1889)

1. „Az evezősök reggelije”

2. A nimfák fürdőzése

3. A cimiez-i narancsfák

Negyedik rész

Életöröm (1889–1903)

1. A haladék

2. Az angkori romok

3. Mediterráneum

Ötödik rész

Venus victrix (1903–1919)

1. A les collettes-i olajfák

2. A fénykezű nyomorék

3. Örök nyár

Renoir utókora

Impresszum

ELÖLJÁRÓBAN

Az öt festő, akinek alakját Művészet és Sors című sorozatom eddigi köteteiben megidéztem, ha más és más szinten is, de mind „átkozott” művész volt. Bánatok, csalódások, olykor tragédiák közepette éltek. Renoir sorsa, jóllehet a pálya elején neki is különféle akadályokat kellett leküzdenie, és noha később egyre inkább megbénította a kegyetlen kór, ezek után valóságos oázis.

Renoir nem élt át olyan kalandokat, mint Van Gogh vagy Gauguin, az értetlenséget nem kellett olyan sokáig elszenvednie, mint Cézanne-nak. A külső események azonban nem mindenre adnak magyarázatot, vagy pontosabban szólva, szorosan kapcsolódnak egy ember mélységes belső valóságához, és csupán azzal összefüggésben nyerik el jelentésüket. Életünk bonyolult játék eredménye, abból szövődik, amik vagyunk, és ami történik velünk. A véletleneket, amelyek osztályrészünkül jutnak, a magunk jelével jelöljük meg. Renoir esetében ez a jel az életöröm. Minthogy idegenek voltak tőle a konfliktusok meg a bonyodalmak, minthogy derűs természet volt, semmi sem tudta megtörni az életbe vetett bizalmát, semmi sem vette el kedvét a világ szépségének megéneklésétől. Épp ezért nem is szabad csodálkoznunk azon, hogy jóllehet beteges volt, és teste gyönge, a lehető legnagyobb természetességgel annak az örök nyárnak lett festője, amelynek ölén, az ősártatlan földön, nők hevernek a virágok között.

„Les Bastignolles-ban is remekül lehet festeni!” – kiáltott fel, amikor Gauguin elindult a világ végére. Csúfondáros megjegyzés – de Renoir igazsága rejlik a mélyén. Míg Gauguin sorsa, amelyet az elveszített paradicsom utáni nosztalgia űzött új és új bolyongásokba, mintegy mítosszá emelkedik, Renoir, ha merőben ellentétes vonatkozásban is, ugyancsak megteremtette a maga mítoszát: Renoir önmagában hordozta a paradicsomot.

Ez az oka élete rendkívüli teljességének.

Egyben ez a tanulsága is.

Mint már többen megállapították, a poklot könnyebb megfesteni, mint a paradicsomot. Azért-e, vajon, mert az ember gyönyörűségét leli a szerencsétlenségben? Akárhogy van is, bizonyos, hogy ha elengedjük, ha elhagyjuk magunkat, csakhamar ebbe a komor birodalomba hullunk. Az örömöt viszont mindig meg kell hódítani. Ahogy Bergson mondta: „Az öröm mindig annak következménye, hogy az élet teret nyert, sikert ért el, diadalt aratott.” De olyan hódítás ez, amely csak tiszta embereknek adatik meg.

Renoir sohasem érzett irigységet, féltékenységet, hiúságot, keserűséget, haragot, nem ismerte mindazokat az érzelmeket, amelyek az emberek boldogtalanságának legszokványosabb, kisszerű okozói. Nem ismerte az abszolútumra szomjazó lélek roppant nyugtalanságait sem, a bonyolult alkatok belső vívódását. Számára egyszerű volt minden. Benne egyszerű volt minden. Derűs fölénnyel fogadta az élet viszontagságait; csakhogy ez a tény ne vezessen félre senkit: a mosoly is a bátorság egyik formája. És mindenekelőtt tudta, hogyan kell szeretni – mégpedig a lehető legtermészetesebben, teljességgel érdek nélkül. Ebben rejlik titka.

Titka és példája.

Akárcsak többi életrajzomban, ezúttal is arra törekedtem, hogy minél közelebbről megragadjam egy élet valóságát, pontosan rekonstruáljam részleteit. A könyveken, a folyóiratcikkeken és Renoir személyes levelezésén kívül nagy segítségemre voltak azoknak a felvilágosításai, akikkel személyesen beszélhettem. Hadd említsem meg őket név szerint is: Isabelle Rouault és Jacqueline Bret-André, Edmond Renoir, Philippe Gangnat, Charles Durand-Ruel. D.-J. Clergue, a cagnes-sur-meri Renoir-kastély és -múzeum igazgatója. Georges Gendreau, a fontainebleau-i könyvtár könyvtárosa, Jules Joëts, Alexandre Ananoff, Jucques Hillairet, Hasrry Lachmann amerikai festő, Julien Roux és Irène Roux, V.-J. Roux-Champion gyermekei. Fogadják valamennyien hálás köszönetemet. Felhasználtam továbbá Berthe Morisot kiadatlan leveleit, amelyeknek másolatát időközben sajnálatosan elhunyt barátom, Henri Mondor professzor bocsátotta rendelkezésemre.

H. P.

ELSŐ RÉSZ

Az aprószentek kútja
(1841–1870)

1.
LIMOGES-I PORCELÁN

Olyannyira élvezem az életet, hogy olykor szinte azt gyanítom:

talán már akkor is létezni vágytam, amikor még meg sem születtem.

ANDRÉ GIDE: Új táplálékok

A Második Császárság alig kétesztendős. Haussmann, Szajna megye új prefektusa nemrég indította meg a munkálatokat, amelyek hamarosan át fogják alakítani Párizs arcát. A Carrousel környékén „indultak neki a rombolásnak” – ahogy maga mondta –, ott, ahol a rozzant viskóknak és nyomorúságos odúknak az a különös városnegyede terült el, amelyet néhány évvel azelőtt az időközben elhunyt Honoré de Balzac is leírt 1847-ben kiadott Betti nénijében.

Ezt a „halott fél városnegyedet – írta Balzac –, a rue de Richelieu felől egy mocsár szegélyezi, a Tuileriák felől a macskakövek tarajos óceánja, a csarnokok felől apró kertek és baljós kunyhók, a régi Louvre felől pedig kockakövek és bontási anyagok sztyeppéje. III. Henrik és mignonjai, női ruhában, Margit királynő szeretői, akik a fejüket keresik, bizonyára ott ropják boszorkánytáncukat a holdfényben e pusztaságon, amelyből kiemelkedik egy ma is álló kápolna boltozata…” [Réz Ádám fordítása.]

Vegyes népség lakott a roskatag házakban. Amint bealkonyodott, könnyűvérű lányok léptek ki a kapukon, hogy „pénzes pasasok”-ra vadásszanak a rue Saint-Honorén. Ezen az utcán nevetségesen alacsony összegekért árusították a régiségkereskedésekben a tizennyolcadik századi műkincseket, amelyek iránt akkoriban már csöppet sem érdeklődtek a gyűjtők.

Otthonosan érzi magát ezen a környéken a kis Pierre-Auguste, egy szegény szabó, Léonard Renoir negyedik életben maradt gyereke. Léonard Renoir, aki 1844 körül érkezett Limoges-ból Párizsba, először az oratoriánusok templomának közelében, a rue de la Bibliothèque 16. szám alatt vett ki lakást. Amikor a rue de Rivolit meghosszabbították a rue Saint-Antoine felé, a szabónak új lakást kellett keresnie maga és családja számára; most is a Carrousel közelében, a rue d’Argenteuil 23.-ban lakik. De hamarosan ismét el kell költöznie, ezúttal a rue des Grasvilliers-ra, a Műszaki Főiskola közelébe.

Auguste, aki 1854. február 25-én tizenharmadik születésnapját ünnepelte, sokkal fiatalabb volt, amikor szülei elköltöztek Limoges-ból, hogysem világosan emlékezett volna a városra – pedig itt született, a boulevard Sainte-Catherine 4. szám alatti házban. Valamennyi gyermekkori emléke a Carrousel-negyedhez kapcsolódik, ahol a társadalom legkülönbözőbb rétegeihez tartozó emberek élnek, szorosan egymás mellett. Vidám vagy szomorú emlékek – vidámak vagy szomorúak, akárcsak maga az élet és ez a zaklatott korszak: hiszen ekkoriban Franciaországban rövid idő alatt három rendszer követte egymást, és éppen most vált egyre élesebbé a társadalmi osztályok elkülönülése. Az ipari forradalom, amely oly sok zavart okoz a társadalomban, hiszen az még nem adaptálódott hozzá, egyrészt csakhamar megöli a kézművességet, másrészt kiélezi az osztályellentéteket. 1848 véres napjai elmélyítik a szakadékot, és hangot adnak annak az akkoriban felhangzó morajnak, amelyet egy londoni száműzetésben élő német Klassenkampfnak, „osztályharc”-nak keresztel el.

Auguste, amikor a Tuileriák palotájának közelében játszott, Lajos Fülöp uralmának idején a többi gyerekkel együtt ugyancsak a nyomába eredt Emélie királynőnek, hogy neki is jusson a cukorkákból, amiket a királynő osztogat. És a „polgárkirály” szakácsa, aki ugyanabban a rue de la Bibliothèque-i házban lakott, mint ők, gyakran hozott süteményt a fiúnak.

De egy szép napon kitört az 1848-as forradalom, nemzeti gárdisták törtek be a házba, a szakácsot magukkal hurcolták és agyonlőtték.

Az eleven természetű, fogékony, túl érzékeny, nőiesen ideges Auguste gyorsan megfeledkezik az élet árnyairól, csak fényeire emlékezik. Életkori sajátosság, persze; de alkatából is ez következik. Nem szeret elidőzni a tények kellemetlen vonatkozásainál, ösztönösen elfordul tőlük, nem közönyből – bár derűs, közvetlen, többnyire tűnődő, elrévedező –, hanem csak ártatlanul egészséges. Természetes lendület készteti arra, hogy mindabból, ami történik vele, csak a jót vegye tudomásul, a rosszat félretolja. A boldogság is hivatás: ugyanazon esemény két különböző emberre merőben más, olykor tökéletesen ellenkező hatással van. A szabó – akinek családja egyébként 1849-ben egy új, ötödik gyerekkel, Edmond-nal szaporodott – szűkösen, nehezen él, mint általában a kisiparosok. De Auguste-nek nincs sokra szüksége, hogy elégedettnek érezze magát. Már zsenge gyermekkorában megfeledkezett a mindennapok szürkeségéről, ha az apjától elcsent színes ceruzákkal rajzolhatott. Egy kék vagy piros ceruza – és kiszínesedett a világ.

Az elemi iskolában egyébként gyakorta szemére vetették tanítói, hogy emberalakokkal firkálja tele irkáját. Egyik tanítója azonban rábeszélte a szülőket, hogy ne gördítsenek akadályt a gyerek érdeklődése elé. A kápolna karmestere viszont egészen más tanácsot adott: arra biztatta a szabót, hogy zenei pályára irányítsa fiát. A karmestert, aki a Római díjat is elnyerte, és aki nemrég mutatkozott be a közönségnek Sapho című operájával, Charles Gounod-nak hívják: a Faust majdani zeneszerzője. Minthogy igencsak megtetszett neki Auguste hangja, a gyermeket elsőáldozáskor fölvette a Szent Rókus-templom kórusába, sőt olykor szólókat is rábízott.

Gounod tanácsának nem volt foganatja. A zene és az ének nemigen vonzotta Auguste apját. A gyerek rajztehetségének viszont, vélte a limoges-i szabó, megvan a maga jövője: ó, ha egy szép napon porcelánfestő válhatnék a fiából!

Léonard Renoir egész életében szegény volt. Apjának, az analfabéta limoges-i facipőkészítőnek, aki néhány évvel ezelőtt halt meg, kilenc gyermeket szült felesége, Anne Régnier, aki még mindig él. Renoiréknál szívesen mesélik, hogy Auguste nagyapja állítólag arisztokrata család sarja volt; a családot a rémuralom megtizedelte; akkoriban fogadta örökbe egy bizonyos Renoir vagy Renouard, mestersége szerint facipőkészítő, nevet adott neki, és megtanította szakmájára. De hát ez csak legenda. A nagyapa valójában talált gyerek volt, „kitették” egy menhely udvarába, mégpedig jóval a rémuralom előtt, hiszen 1773. január 8-án keresztelték meg, miután a limoges-i közkórházba befogadták. Léonard, aki a direktórium uralmának vége felé született, a VII. év messidor havának 18. napján (1799. július 7.), már ifjúkorában Limoges-tól távol próbált szerencsét. Egy saintes-i szabó leányát vette feleségül, Marguerite Merlet-t; Marguerite varrónő volt. A fiatal pár Limoges-ban telepedett le, itt tengődött vagy tizenöt esztendeig. Végül is elhatározták, hogy Párizsba költöznek, abban a reményben, hogy ott kedvezőbbre fordul a sorsuk, de kivált azért – a szabó ekkor már ötvenöt éves –, hogy jobb jövőt biztosítsanak gyerekeiknek, mindenekelőtt az elsőszülött Pierre-Henrynak. Pierre-Henry címermetszést és ötvösséget tanul, míg öccse, Léonard-Victor apja mesterségét folytatja. De a porcelánfestő szakmájánál, gondolja a szabó, el sem képzelhető szebb mesterség. Csodálatos álom: „művész” lesz a fiából!

És amikor 1854-ben elérkezik annak ideje, hogy a fiú szakmát tanuljon, Léonard elszegődteti a Lévy testvérek rue des Fossés-du-Temple 76. szám alatti porcelángyárába.

A mesterség, amit ebben a gyárban felfedez, roppantul tetszik Auguste-nek. Tulajdon alkatának eladdig alig ismert vonásait, mindaddig ki nem bontakozott hajlamait fedezi fel – egyszóval annak lehetőségét, hogy megnyilatkozhassék. A műhelyben egy csapásra otthon érzi magát, ez a közeg tökéletesen megfelel természetének. A munka olyan örömöt okoz, hogy feltétlenül fel kell figyelnie a jelenségre. A gyáros és a munkások csakhamar megkedvelik. Becsülik komolyságát, szorgalmát, szolgálatkészségét, fürge észjárását, kedvességét, azt, hogy nyilvánvalóan hajlama van a nehéz mesterséghez.

Betanítása nem tart sokáig. Csakhamar rábízhatják, hogy apró kis rózsákat fessen a tányérokra, csészékre, majd azt is, hogy nagyobb virágokat pingáljon az értékesebb tárgyakra. Roppant ügyes kezű, hamarosan jártasságra tesz szert. Könnyedén bánik az ecsettel, biztos kézzel rakja föl a porcelán fehér hátterére a tiszta színek folyékony pettyeit – a színeket, amelyeket azután nagy gyönyörűséggel lát viszont, immár ragyogóbban, az égetés után a porcelánba marva, amikor a kemencéből kihúzzák a festett porcelánt.

A műhelyben, részint ugratásból, részint azért, mert örömmel látják, hogy milyen tehetséges, „Rubens úr”-nak nevezik. Az új név bosszantja, hiszen gyerek még, érzékeny gyerek, jobban átérzi a ragadványnévvel együtt járó gúnyt, mint a benne rejlő dicséretet. De egyre nagyobb buzgalommal dolgozik. Ebédszünetben nagy sietve eszik valamit egy kocsmában, majd a Louvre-ba siet, hogy rajzmásolatokat készítsen az ókori művészetet bemutató termekben, ahol gyerekkorában, véletlenül odacsöppenve, oly sokat ácsorgott elrévedezve a szobrok, márványtestű Vénuszok között. A festészetet bemutató termekig szinte sohasem jut el. Bármilyen furcsának tetszik ez most már, a festészet sokkal kevésbé vonzza, mint a szobrászat: idegen világ, ahová nehéz bejutni, szinte tiltott birodalom. A bonyolult, nagy kompozíciók riasztják – sőt untatják.

Egy szép napon, amikor dél felé a Csarnok negyedében jár, hogy főtt marhahúst és sült burgonyát vásároljon, hirtelen földbe gyökeredzik a lába a csodálkozástól egy kút előtt, amelyet eladdig nem látott még: az Aprószentek kútja az. Jean Goujon féldomborműveit, a nimfák finom vonalait olyan elragadtatással bámulja, hogy lemond ebédjéről, csak egy kis kolbászt vásárol, és azt majszolva kedvére nézegeti a kút kövébe vésett könnyű formákat. „Micsoda tisztaság, micsoda naivitás, milyen elegancia és egyszersmind milyen biztos anyagszerűség!” – kiált fel majd fél évszázad múlva Auguste Renoir, visszaemlékezve a feledhetetlen pillanatra, amikor először találkozott Jean Goujon nimfáival.

A munka végén, ha nem a boulevard du Temple bódéi előtt csavarog, vagy nem hallgatja „a bűn körút”-ján sorakozó melodráma-színházakba csalogató kikiáltókat – hiszen rajong a vidám, népi, élénk légkörért –, rajzlappal a hóna alatt a rue des Petits-Carreaux-i esti rajziskolába siet. A műhelyben rövid idő alatt rengeteget fejlődik, most már éppolyan ügyesen rajzol női profilokat is – Marie-Antoinette profilját –, mint kezdetben virágokat: így hát óriási, talán esztelen becsvágy ébred benne. Megpróbál bejutni a sèvres-i porcelángyárba.

Szakadatlanul dolgozik. Otthon lakik, a hatodik emeleti manzárdszobában, öccsével, a nyolc évvel fiatalabb Edmond-nal együtt. Késő éjjel oltja el a lámpát. Minden könyvet elolvas, amihez csak hozzáfér. Érdeklődése egyre sokoldalúbb. A Louvre-ban most már azokat a lépcsőket is megmássza, amelyek a festészeti termekhez vezetnek. A tiltott birodalom kapuja feltárul előtte. A fiatalembert mintha csak bizonytalanul körvonalazott hajlandóság vezérelné. Vajon nem az antik Venus Anadyomenék, az Aprószentek kútjának nimfái vezették-e el Auguste-öt Boucher vagy Lancret nőalakjaihoz? Akárhogy volt is, annyi bizonyos, hogy ezek a vásznak nyitják meg előtte a festészet univerzumát. Az első festmény, amelynek láttán eláll a lélegzete, Boucher Fürdőző Dianája.

És a porcelánfestő-tanonc éppen ezt a Fürdőző Dianát másolva készíti el első teljes étkészletét a gyárban. Az utolsó próbamunka oly ragyogóan sikerül, hogy főnöke emlékül neki ajándékozza az egyik általa festett csészealjat.