Dr. Kiss Tamás

A mitológiai ember

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés és előszó helyett

I. Ontológia és fenomenológia az élő létek fényében, avagy a bennfoglaltságok rendszereiről.

1. Az ontológiai és kogníciós terek, és létek

2. A bennfoglaltság fogalmáról, bennfoglatság – biztonság relációkról, és egy halmazelméleti alapú interpretációról.

3. Az endogén benntlét létmódjairól. Az ember előtti és emberen túli természet.

4. Agyontológia és agyfenomenológia. A bennfoglaltságok biológiai alapú működései, az agy, az elme, az idő, és a gondolati dimenziókban.

4.1. Létek, létezők, tükörjelenségek, működési feltételek, és az Én

4.2. A létek és fenomének önmagukban való bennfoglaltságáról

4.3. Mélységi dimenziók az empiria vonatkozásában

4.4. A létidőről

4.5. Létek, létfenomének és fenoménlétek, mint egymásban való bennfoglaltságai és áttűnései.

4.6. Az időlét dimenziók megjelenítései az agy, az elme, a térlét és léttér, továbbá a gondolat-létekben és fenoménekben.

4.7. Bűvészkedés vektorokkal. „Biológiai” vektorok az élő terekben.

5. Szupraorganizált metabiológiai működések, mint az élő mivolt ontológiai és fenomenológiai elrejtettségei.

5.1. A neuron, mint élő létező biológiai és biofunkcionális filozófiai elemzése.

5.2. A biológiai működések, mint ontológiai és fenomenológiai ciklusok, és az élő idő.

5.3. Bennfoglaltsági modell, élő létekre és fenoménekre

II. Endogenitás, exogenitás, rászorultság, és az Egy dilemmája, továbbá az európai, és nem európai emberi sors, mint a mitológiai ember sorsa és végzete.

1. A Násadíja, a Tao, és Parmenidész.

2. Az Upanisadok és a Bhagavad Gítá.

3. Az oikos, a filos, és az értékteremtő filozófikus agy. Egy új aspektus a görög történetről.

4. Megtagadások kívül és belül. Mr Faber, az Úr, Jehuda bar Simon és a többiek.

III. „A lét arcán hallgatás ül” (Jaspers)

1. Tudós, tudomány, tudományos adatközlés.

Irodalomjegyzék

Impresszum

Bevezetés és előszó helyett

„Semmi sem kevésbé ismert, mint az emberi lét normális állapota” (Hamvas Béla, Scientia Sacra III. 59. p. 40.)

Arisztotelész ΤΩΝ ΜΕΤΑ ΤΑ ΦΥΣΙΚΑ című művéből idézünk, mintegy feladatot és célt kapva, a mitológiai emberről szóló értekezésünkhöz. Íme:

„δια γαρ το θαυμαζειν οι ανθρωποι και νυν και το πρϖτον ηρξαντο φιλοσοφειν, εξ αρχης μεν τα προχειρα τϖν ατοπων θαυμασαντες, ειτα κατα μικρον ουτω προιοντες και περι των μειζονων διαπορησαντες, οιον περι τε τϖν της σεληνης παθηματων και τϖν περι τον ηλιον και αστρα και περι της του παντος γενεσεως. ο δ′ απορων και θαυμαζων οιεται αγνοειν (διο και ο ϕιλομυθος ϕιλοσοϕος πως εστιν· ο γαρ μυθος συγκειται εκ θαυμασιων)· ωστ′ ειπερ δια το ϕευγειν την αγνοιαν εϕιλοσοϕησαν, ϕανερον οτι δια το ειδεναι το επιστασθαι εδιωκον και ου χρησεως τινος ενεκεν. μαρτυρει δε αυτο το συμβεβηκος·σχεδον γαρ παντων υπαρχοντων τϖν αναγκαιων και προς ραστωνην και διαγωγην η τοιαυτη ϕρονησις ηρξατο ζητεισθαι.” (982b 11–24.). Ferge Gábor fordításában: „Az emberek ugyanis most is és először is, a csodálkozás miatt kezdtek filozofálni. Kezdetben a szembeötlő megmagyarázatlan dolgokon csodálkoztak, azután apránként haladtak előre ezen az úton, és nagyobb dolgokról is állapítottak meg aporiákat, például a Hold, a Nap, s a csillagok tulajdonságairól és a mindenség keletkezéséről. Aki ugyanis aporiával találkozik és csodálkozik, tudatlannak érzi magát (ezért bizonyos módon a mítosz kedvelője is a bölcsesség kedvelője, mert a mítosz csodákból tevődik össze). Ennélfogva – mivel azért filozofáltak, hogy a tudatlanságtól megszabaduljanak – nyilvánvalóan avégett keresték a tudományt, hogy tudjanak, és nem valami haszon kedvéért. Ezt a dolog lefolyása is tanúsítja: mert csak amikor már majdnem mind megvoltak az élet szükségleteit és a kényelmet és életvitelt szolgáló dolgok, csak akkor kezdték keresni az ilyen okosságot.” (982b 11–24.). Halasy-Nagy fordítása csaknem azonos, ő kissé közelebb hozza egymáshoz az általunk mitológiai embernek mondott valakit a filozófushoz, mondván: „A kételkedő és csodálkozó ember pedig tudatlannak érzi magát, – ezért a mítoszkedvelő is valahogyan filozófus, mert a mítosz is csodálatos eseményekből áll…” (p.40.). Arisztotelész világosan kifejti, illetve műveiből egyértelműen kiérződik, hogy a mitológiai gondolkodásból emelkedett ki a filozófiai gondolkodás. Ez a folyamat azonban komoly személyiségváltozással is járt, mert a mindentől tartó, tudatlan ember elsődlegesen létben, életben maradásával volt elfoglalva. A létbiztonság egy adott foka kellett ahhoz, hogy megszülessen benne a tudatosabb filozófiai gondolat, hogy egyáltalán tudjon a gondolatokkal foglalkozni, s közben ne szenvedjen kárt semmiben. A végső ok tehát, mai szóhasználattal élve, ökológiai, majd szociokulturális, hiszen először a környezetben, azok hatásrendszereiben kellett sikeresen tevékenykednie, felfedezve és használva az általa nyújtott értékeket, s azoknak egy adott szintbeli felhalmozottsága mellett lehetett több időt fordítani az elmélkedésre.

Ferge kommentárja így szól: „A mítosz tele van csodás eseményekkel. Aki csodálkozik, tudatlannak érzi magát. Aki tudatlannak érzi magát, vágyik a tudásra. Ezért a mítosz kedvelője valamiként a tudás kedvelője is.” (p.543.). Ne felejtsük el azonban, hogy Arisztotelész már, mint filozófus, a tudás művelője tekint vissza a mitológiai ember hőskorára, s így talán logikusnak tűnik a megjegyzés, hogy a tudatlan ember vágyik a tudásra. Csakhogy igen nagy az a lépés, az a tudati, gondolati lépés, ami felismeri önmagában a nem-tudást, az alkalmazott ismeretek avittságát, s azok bosszantó, lelket gyötrő jelenlétét. Hiszen egy ilyen mozzanat már az elme önmegismerési folyamatait tételezi, a tudati ismerettárak feletti viszonylagos szuverenitást. Ez a szuveneritás azonban sohasem jelenti a rítusok, hitek, hiedelmek, vallások eldobását, nem jelenti a transzcendensbe való ugrásról való lemondást, melyet a filozófiai, majd később a szaktudományi gondolkodás története is fényesen igazol. Nincs tehát ott ellentmondás, ahol mindenáron szeretnék azt egyesek meglelni: nevezetesen a tudós, az empiria kutatója és a filozófus, továbbá a mitológiai gondolkodás között. Éppen ellenkezőleg: látni fogjuk, hogy ez éppen így emberi. Nem véletlen, hogy ez a belső kognitív elme-mozzanat a mai napig sem fejeződött be, és nem is érhet véget soha, míg az emer létezik, így alaposan idevág Ferge közlése is, amidőn idéz egy Arisztotelész által Antipatrosnak írt levélből. Ebben Arisztotelész világosan beismeri mitológiai ember mivoltát. Íme: „minél inkább vagyok egyedül és magányos, annál inkább mítoszkedvelő vagyok.” (p.543.). Mint ahogyan a „tökéletes nemtudás” (Jaspers) felé haladva, a tudósok, gondolkodók zöme egyre inkább mitológiai ember mivoltához, az isteni létben hinni akaró személyiséggé vált, és válik manapság is.

Már csak utóbbi megjegyzés miatt is érdemes bepillantani a mítosz fogalmi, szótani környezetébe, egy kis etimológiai kirándulásra. A precízség kedvéért több fogalmat is érintenünk kell. Minden szó, fogalom lényege a mese, azaz a fikció, melyet leginkább elmesélnek, esetleg le is írnak. A történet lehet mítosz, vagy kitalált, elképzelt költői alkotás, mesés elbeszélés. Alapvető szerep jut a képzeletnek, intuíciónak, eszességnek, több esetben az olvasottságnak, a mesék, mítoszok példának okáért fejből való tudásának, mely eleve egy spirituális lelket követel. Maga a mesélés, beszélgetés, legyen az tanítómese, állatmese, vagy éppen példázat, mindenkor egy adott szituációt igényel, mely a témához kötötten, vagy szokványos, vagy esetenként alkalmi, gondolati fejtegetésekhez kötötten jelenhet meg. Alábbi idézésre kerülő fogalmak is ezen megállapításokat támasztják alá, felidézve egy mitológiai viselkedést is, melyet a mesemondások, beszélgetések, során formálódó vélekedések, felismerések egyenesen filozófiai disputává fokozhattak. Értekezésünk szemléletéhez leginkább Kerényi Károly munkássága áll közel, így tanulmányai, melyekből a későbbiek során ugyancsak merítek, (például: 1937, 1940, 1941, 1988) sokat segítnek a téma bevezető tárgyalása során is. Kezdjünk bele!

A μυϑαριον jelentése pusztán „kis mese”. A μυϑεομαι, az epikus költészetben, már többféle jelentéssel bír, köztük a jósláshoz kapcsolódó kijelentéseket (Odüsszeia), továbbá a „meghány, megfontol” fogalmait is hordozza. A μυϑολογευω a részletesen, vagy szóról szóra való elmondást jelenti például az Odüsszeiában. A hitelesség rendkívül fontos mozzanat az elbeszélésben, mesélésben. A μυϑολογεω az „elképzel” (Platón) jelentését is viseli, vagy akár a „valamiről való beszélgetést.” De műfajt is jelölhet, így például mondát, mesés történetet (Arisztotelész). A μυϑολογημα, μυϑολογια szavak már gyakorlatilag is a műfajra összpontosítanak, leginkább a „mesés elbeszélés” (Platón) értelmében. Utóbbi azonban a beszélgetést, mint sajátos műfaj jelentését is hordozza. Igei kifejezése kofrmájában, a μυϑονς λεγειν, azaz: mítoszokat mondani, a μυϑολογειν, mitologizálni kifejezéseket kell említenünk (Platón). Fontos személy a μυϑολογος, vagy „mesemondó, mondákat elbeszélő ember”, aki megtestesítője lehetett a mitosz-fílosz kettősségnek, azaz egyfajta mélyen emberi típusnak, és viselkedésnek. Nyilván nem állt messze tőle a μυϑοποιημα, avagy a „költői kitalálás” leleményes sem, sőt bizonyára hivatásának tekintette. Főleg akkor lehetett ez így, ha az illető személy egy μυϑοποιος, azaz „hivatásos” „monda- és meseköltő” volt. Könnyen belátható, hogy az említett fogalmak elmebéli működtetése elsődlegesen már a λογος által volt lehetséges, mint sajátos gondolati szerepekre és műveletekre alkalmas emberi tulajdonság, illetve isteni erővel felruházott szó. A μυϑος fogalma, sokféle jelentése szinte summája az eddigieknek, konkrét, filozófiai diskurzusokra alkalmazható értelmezésekkel, mint például a „párbeszéd, beszélgetés, társalgás”, vagy éppen „mondás, közmondás”, „mesebeszéd”, „szóbeszéd”, „vita” eseteiben. A mitológiai ember, mindezen jelentések, fogalmak látens tudatával, a mitológiai viselkedés megszámlálhatatlan fajtájával, variánsával ugyan így él minden emberben, érdekes, hogy talán leginkább a gondolkodó emberben, abban az elmében, amelyik a végső okokat próbálja megfejteni, és képes mélyen magába fordulni. Tépelődései közben, életszituációitól függően kerül szembe evilági létének bizonytalanságával.

Bármely szempontból is közelítünk a mitológiával, mítoszokkal foglalkozó kutatások felé, és, akár a ma már klasszikussá vált szerzők munkáiból is felidézhetünk párat, így pl. Müller (1825), Grey (1845), Abercromby (1891), Róheim (1914), Frazer (1925, magyarul 1993), Malinowski (1926), Levi-Strauss, Graves (1955, magyarul 1970), Trencsényi-Waldapfel (1956), Bjerre (1960), Szabó (1966), Mead (1953), Kirk (1970, magyarul 1993), Láng (1979), Kerényi (1988), vagy akár az újabb publikációkat is áttekinthetjük, néhány fontos dolog kimaradt mindből: a mítoszokat alkotó, megélő, mitológiai viselkedéssel bíró, és azt továbbadó ember, vagy inkább embertípusról való behatóbb elmélkedés, mint a Homo sapiens általános, mindenféle kultúrától független jellemvonása, illetve ilyetén való gondolkodásának filozófiai, biológiai és ökológiai aspektusú megközelítése. Itt egyrészt a pszichoanalitikus és elmeszakértők műveire is gondolok, akik – tisztelet néhányuknak –, végképp saját koruk divatos elméleteit ragasztották szerencsétlen elődeikre, és „vad” kortársaikra, de az intuíció, és a spiritualitás sem ártott volna, mondjuk az antik idők filozófusainak behatóbb megértéséhez sem… Különösen szégyenteljes az európai gondolkodás túlnyomó többségének hozzáállása a „keleti” szó alatt összefoglalt bölcseleti alkotásokhoz, melynek oka ugyancsak az európai ember – az „átlagember” és a tudósok zöme által is – elveszített beleélő képesség, a spiritualitással átitatott gondolkodás csaknem teljes hiánya. Ez az európai ember egyik nagy tragédiája (lásd később!) Pedig a mitológiai ember minden kontinensen otthon van, aki talán az igazi, eredendő Homo sapiens, aki ma is él bennünk, „civilizált” énünk szerves tartozéka gyanánt. Nem csupán embertípusról van azonban itt szó, hanem Az Ember legbensőbb, féltett önmagáról, arról az Énről, amitől talán ma már inkább fél, vagy öntelt technokrata tudatával inkább lenéz, idegen már számára, hiszen ez nem – még nem – az önző én, s ennek likvidálása miatt, egy lelki résszel megcsonkítva kénytelen létezni: s ily módon nem válik teljes emberré. Ki lehet mondani, hogy történelmi léptékű pszichiátriai és pszichológiai problémákkal nézünk itt szembe, melyeket saját magának kreált az európai ember. Pedig a legkülönfélébb értekezésekben, akarva-akaratlanul, de benne foglaltatik, hogy természethez való viszonyulásában, csoportjainak kiépítésében, egykoron éppen ez a testi-lelki alaptermészet adott biztonságosabb túlélési esélyt számára. Testi és lelki krízishelyzeteiben viszont totálisan visszavedlik mitológiai mivoltába, mivel „modern” felfogásaival semmit sem tud megoldani. Megegyezhetünk abban, akár nézeteim ellenzőivel is, hogy az európai ember lelki egészsége nem mondható kielégítőnek…

Tehát igazából ma sem, vagy ma még nem ismerjük énünk kitagadott, nagyobbik felét, ami talán azért is alakult így, mert ez a bizonyos filozófiai analízis, melyre itt kísérletet teszünk, alapjait tekintve, és szükségképpen ökológiai és biológiai aspektusú is kell, kellett volna, hogy legyen, hiszen a mitológiainak titulált ember igen súlyos mértékben függött a mindenkori biotikus és abiotikus környezet hatásaitól. Legalább annyira, mint a XXI. század embere, aki saját bolygója pusztításának rettegő szemlélőjévé vált, így aztán, ugyan más okokból adódóan, de most nem az egykori érintetlen, hanem az általa „átalakított természettől” retteghet. Két utat választhat jövője érdekében: az egyik a végső erkölcsi és anyagi válságát élő kapitalizmus „fenntartható fejlődése”, mely a biztos pusztuláshoz vezet, hiszen a megoldást a természettel való folytonos fizikai konfliktusban éli meg, a másik a spiritualitás útja, az ész és az érzelem harmóniája, melyben a mitológiai ember köszönt vissza késői utódai lelkében. Bár utóbbira nem sok esélyt látok…

Nem meglepő, de igen nagy hiányossága a nevelésnek és az oktatásnak, hogy ökológusok és biológusok nem szoktak filozófiával és filológiával foglalkozni, az etnográfusok, irodalomtörténészek, történészek, régészek, pedig nyilván nem a természet, avagy a félre értelmezett „oikos” környezettani irányából közelítenek, bár sokuk munkájából érződik annak jelentősége is. Tartok attól is, hogy már késő annak megértetése, hogy a szubjektum erőltetett kikapcsolása a tudományos tevékenységből sokkal többet ártott emberi mivoltunknak, mint amennyit állítólag használt a tudományos objektivitásnak. Nem nyerhet „objektív” eredményeket az a lény, és nem teljesedhet ki tevékenységei által, aki önmagát megtagadva próbálja képességeit alkalmazni. Helyette örökös ellentmondásokba keveredik, részben tudományosnak vélt eredményei, részben lelki krízisei miatt. A tudományok története annak ékes igazolása, hogy csak a rendkívül erős szubjektummal, intuitív erővel bíró egyéniségek voltak képesek nagy felfedezések véghez vitelére, „egzakt” tudományos eredmények produkálására. Elfelejtettük volna ezt is? Ne adj Isten spiritualitással is bírtak e zsenik?

Mondjuk ki végre, hogy testünk-lelkünk tartozéka, a mitológiai ember – most már nevezzük nevén – volt a spiritualitás megteremtője, vagy talán maga a spiritualitás, mely utóbbi fogalma szintúgy meghurcoltatott az eltelt századok során. Nem arról a mára már félreértett, mindenféle kuruzslással hírbe hozott spiritualitásról van itt szó, hanem a lelemény, ész, intuíció, és érzelmek sajátos találkozásairól, melyek által kultúrák születtek, melyek megélése, ápolása ma is természetszerűleg spirituális tevékenység. A spiritualitás az ember legbensőbb természetéből következik, hiszen létünk okának végső átélhető valóságát nyújtja, de akárcsak elmeműködésünk legfinomabb mozzanatai, működési mechanizmusai valószínűleg örökké rejtve maradnak előttünk, de mégis, általa valósulhat meg az emberi értelemben vett élni akarás erkölcsi magassága, mely a sajnos szükségszerű kogníciós kudarcok felett is utat tör magának, élő reményt adva a jövőnek.

Mint ismeretes, a mitológiák különös lét- és időutazások is egyben, melyekben a létformák, így például a különböző fajok, illetve a jelenek, jövők és múltak, szabadon transzformálódhatnak egymásba. Az Ének tehát szinte korlátlanul mozognak a tér és az idő különböző dimenzióiban. Közben azonban ténylegesen létező élőkkel, élettelen tárgyakkal, elemekkel találkoznak, és megelevenednek a ténylegesen létező állatfajok megfigyelt viselkedései is.

Felmerül a kérdés: hol lehet itt a „teljes valóság?” Mit értünk, illetve mit érthetünk egyáltalán teljes valóságon? Hiszen az elme azt tekinti valóságnak, amit akar, úgy értelmez jelenségeket, ahogyan akarja, avagy ahogyan arra az ősök megtanították, beidomították rá a tradíciók, rítusok által. A legnagyobb fantáziával kitalált jelenség, vagy bármiféle lény, metamorfózis létezése, adott embercsoport számára, adott kultúrában a legteljesebb valóságot reprezentálhatja, és mint látni fogjuk sok ilyen példa van. Természeti népekkel készített interjúk (pl. Róheim és Láng is) során, a kutatók által a legnagyobb abszurditásnak tartott eseményekre is azt a választ adták, hogy „így van és kész.” Számukra az a nagybetűs valóság, és bárhogyan is próbáljuk ezt mi „civilizáltak” értelmezni, nem tudjuk bebizonyítani, hogy a „primitívek” elmebetegek. Európában sem köveznek meg senkit azért, ha azt a meggyőződést vallja, hogy Krisztus az Atyától van, vagy harmadnapra feltámadt, holott még senki sem tapasztalt tényleges feltámadást. A mitológiai ember, s egyáltalán az ember, és felbecsülhetetlen értékű agya, képes mindennemű eseményt, lényt, vagy bármely entitást, teljesen szabad asszociációkban értelmezni, bármikor bármit logikai kapcsolatokba építeni és transzcendentálni. Elméletileg nem léteznek határok. Leginkább az a „teljes valóság”, amiről adott szubjektum úgy hiszi, hogy az. Régi, nehezen megcáfolható meglátás, hogy a valóság mivolta mélyen szubjektív, és alapjaiban hiedelmek láncolatait, halmazait alkotja. A kogníció és az alkotás biológiai eredetű, de értékteremtő kényszere „teljes valóságok” milliárdjait állítja elő, sok esetben, illetve részben, a ténylegesen, külső módon létező „világ” megismerő aktusain keresztül, de van amikor csupán a puszta képzelet által. Például: figyelem egy állat viselkedését, megfigyelem a Hold és a csillagok járását, hiszen ezen jelenségek ténylegesen, közvetlenül megfigyelhetők. De az elmém által tükrözöttek egyáltalán nem biztos, hogy egybe esnek a „tényleges valóság” létmódjaival. Mást rögzítettem, mint amit láttam, vagy máshogyan láttam egy jelenséget, pedig ahogyan láttam, úgy bizonyosan nem létezhet. Bármi is a „tényleges valóság”, bármi is lehet „valóságos létező” , az Én dönt, a szubjektum dönt, hogy számára az e, vagy sem, vagy egyáltalán létezik e valami vagy sem. A döntések, és a belőlük származó mesék, mítoszok és filozófiák – most mondjuk úgy: létértelmezések létérzésbeni minőségei, nagyon sok tekintetben a létben való bennfoglaltság mértékétől és minőségeitől függnek. Ezt a jelenséget alaposan meg fogjuk tapasztalni a különböző kultúrák mítoszainak, vallásainak és filozófiáinak összehasonlítása alkalmával. Merthogy a mitológiai ember, mint a legnagyobb fantáziával megáldott alkotó, egy bizonyos filozófiai szinttől számítva sajátos kultúrát teremt és képvisel. A filozófia eljövetelének pillanatait és egész további alakulását, elsősorban a természettel, mint biologikummal való kapcsolatát, ugyancsak nagyban determinálják a létben való endogén- vagy exogén benntlét minőségei, az ontológiai és kogníciós terekből gyűjtött és abban megélt ismeretek tratnszformációi, feldolgozási módozatai. Már ezen pillanataik megélésében sem hasonlíthatóak össze egymással a „keleti” és a „nyugati” filozófiák, már az első pillanat intuitív megérzésének minőségében fényévnyi távolságba kerültek egymástól. Mondhatjuk itt azt is, hogy számunkra, kései európai utódok számára, a racionalitások, vagy irracionalitások is fontos faktorok lehettek a kezdeteknél, de e két utóbbi „hiedelem” semmiképpen sem lehet követelmény, és ténylegesen nem is befolyásolja a kifejlődő kultúrák filozófiáinak színvonalát, ugyanakkor nagyban meghatározhatják specifikumait, sajátos stílusait, előadásmódjukat, témáikat. És ami a legfontosabb: az embernek önmagához való viszonyulásait, s azok kivetüléseit más élő létezőkre. Rettenetes, és a filozófia ellen való tett, azonban, valamely nép, nemzet mítoszainak, tradícióinak, vallásainak filozófiájának lebecsülése, ami nem volt ritka európai gyakorlat.

De, hogy a filozófiákban tovább él a mítosz, és egyes filozófiák maguk is mítoszokká képesek válni, és ebből adódóan a legnagyobb filozófusok maguk is mitológiai emberek voltak, arra maga a görög filozófia a példa. Így járt Platón is, aki köztudottan nem kedvelte a költészet és a mitológia művészetét, „…és mégis tekintetbe veszi, önkéntelenül – s ezáltal még határozottabban – elismeri, hogy a görög létnek egy minden filozófiai meghatározástól és korlátozástól függetlenül adott jelenségével áll szemben. …A költészet az ő számára elsősorban tevékenység, „csinálás” …, a mitológia valamiképp már megrögzített, de teljesen még el nem halt” – mondjuk úgy jeleség. (Kerényi 1988. p. 10.). Érdekes, de számunkra természetes megnyilvánulás – ugyancsak Platónnál –, hogy az Állam című művében, a „városalapítást” és a „törvényhozást” mitológiának nevezi. Itt Platón egy határozott ideára, mintaképre tekint, „egy ősi hagyományos anyagra” (Kerényi), hiszen „a városalapítások is minden görög szemében eredetileg a mitológiai események közé tartoztak.” (Kerényi, p. 11.). Platón tehát „úgy mutatja be nekünk a mitológiát, mint élő valamit, ami szilárd és mégis mozgékony, sőt átalakulásra képes egész addig a végső határig, ahol a szofisták műalkotásaiban és a platóni dialógusok „végmítoszaiban” már nem is az anyag, hanem a szellem átalakulásával állunk szemben.” (Kerényi, p. 11.). A Prótagorasz című dialógusban, a főhős is nagyon nehezen tudta eldönteni, hogy Szókratésszal folytatott beszélgetésben „mondjak-e el egy mítoszt bizonyítékul, vagy inkább a fogalmi bizonyítás útját járjam?…” A mítoszt választotta! Ez egyben értékválasztás is, amennyiben a mítosz, mint „műfaj”, preferálandó egy rangos filozófiai disputában! A kogníció és az értelmezés, de még az érvelés is közel állt a mitológiai Énhez, a fantasztikus időutazásra csábító kaland mégis bizonyítóbb erejűnek ígérkezett. S mindezen közben Prótagorasz, a mai biológus-ökológus számára teljesen egyértelmű módon, toleranciáról, adaptációról, táplálékláncról, populációdinamikáról beszél, melyben az ökológus színtisztán felismeri beszédében tudománya jegyeit. Csakhogy ebben az értekezésben még majdnem az endogén benntlét beszél az előadóból, holott ez már kemény természetfilozófia, melyet megspékel az Én időutazásával a mitológiák felé. A „teljes valóság” szeletei tökéletesen felismerhetőek, csupán mitológiai köntösük van. Megvalósult az idődimenziókban mozgó legbensőbb létérzés. Kétféle ontológiai és kogníciós tér jelent meg egyszerre, mintha a beszélő egyszerre két helyen, két tudatban tartózkodna, de működő tudatában, Énjében a két tér és a kétféle kogníció eredője Egynek reprezentálódott. Mondhatjuk azt is, hogy gondolati vektorrá vált. Így van ez a „természeti népek” meséiben is, melyekről ugyancsak sok példát adok. Úgy tűnik, hogy az εντελεχεια fogalmát a szerzők, a mítoszok, mesék, filozófiák kitalálói definiálják, sok esetben minden filozófiai szándék nélkül, megfontolt tudtukon kívül. De hát éppen ez a mitológiai ember egyik specifikuma. A nagy görögök, néha egészen „lazán” dobnak fel mélyenszántó kérdéseket, s ha a mítoszok földjére lépnek, akkor végképp nem szoronganak, az amúgy, utódaik által kínzóvá emelt filozófiai problémákon, minthogy: megragadható-e egyáltalán valamely létező teljes valósága? Egyáltalán: létezik-e számunkra valamely létező teljes valósága?

Megragadható-e vajon adott létező teljes valósága fogalmak és kategóriák által?

Folytathatnánk… A mitológiai ember ezeket a kérdéseket csak filozófiai rendszereinek megalkotásakor tette fel és teszi fel (így Platón is), bár a válaszok sohasem elégíthetik ki a kérdező kívánságát, mert jobb időben belátni, hogy a Homo sapiens számára még léteznek a megismerés egyetemes korlátai, ugyancsak biológiai hátterekkel. Ilyenkor, igen sok esetben marad a transzcendensbe való ugrás, ha képes rá az egyén, mely szintén komoly gondolati, filozófiai tett.

Vannak azonban olyan kultúrák és filozófiák, melyekben nem fogalmaznak meg „kínzó” kérdéseket, illetve azok nem a testi kínok meglésének fokain jelennek meg. Ilyen az Ind is, melynek egyik reprezentánsa az Upanisadok. Nem kerülhető el az elemzés, – a Bhagavad Gítával együtt –, hiszen a létben való bennfoglaltság legszebb példái közül valók a bennük fellelhető elmélkedések. A valaminek „teljes valósága” kutatása és minden áron való megragadása helyett, a valóság teljessége és e teljességben való teljes bennfoglaltság, a totális endogenitás az, ami létfilozófiájuk lényege, de mindennapi létüknek is fő törekvése. Így aztán az Én, vagy náluk „Önvaló” egészen más dimenziókban mozog, mint az európai embernél. Az Ind filozófia ezen hajtása ezért talán közelebb van a természeti népek „holisztikus” gondolkodásához, mint mondjuk a görög filozófiához, bár egyik sem kevésbé mitológiai a másiknál. Úgy is kifejezhetjük a különbségeket, hogy a stílus más, ami igaz is, de az irodalmi tálalás módjai is mások, a kulturális hátterek is mások, és az éghajlatok is másfélék. Természeti népek, Ind filozófia, görög filozófia: más-más világok, s mégis valamennyi mögött egy különös alkotó- és embertípus áll: a természetében alapvetően spirituális mitológiai ember.

A mitológiai ember, ma is Énünk szerves része, vágyaink kovácsa, alkotásaink serkentője, a nagy álmodozó, az intuitív megismerés nagymestere, csak elfelejtettük, Énünk perifériájára került. Ennek egyik súlyos oka a végletes szakmai specializáció, a humán műveltség elsorvadása, amely kiemelte a tudatból az entelekhia-t, és a „modern kutató” már csak részvalóságok teljességeit vizsgálja, mint végletesen exogén bennfoglaltságú létező.