PÜNKÖSTI ÁRPÁD

EGYPERCES
FISCHEREK

A szökött filmes életei

NORAN LIBRO
BUDAPEST, 2011

Fotók

Fischer István gyűjteményéből

Ki a fene ismeri Fischer Pistát? – kérdi a könyvkiadó vezetője. Megtanulva fischerül, tudom, hogy élete és dokumentumfilmes munkássága betakarja Erdélyt, Romániát és utódállamostól a Szovjetuniót, továbbá Németországot – ezeket a nekünk fontosabb helyeket. Ráadásul Magyarországhoz féltucatnyi film is köti, élt itt kilenc évet – Anglia, India, Amerika, a dél-tengeri szigetvilág csak ráadás. Ahogy a szerencse is. Áldassék a sors, hogy összehozott vele – 2009 őszén.

Csak egy portrét akartam írni a kolozsvári születésű, kettős kisebbségi hátrányt kitanult kortársamról. De egy modernkori mesemondó öt óránál hamarabb nem hagyja abba a „vendégülést”. Újságképmásában példátlan sorsának csak a töredékére futotta. A különböző lapokban – Mozgó Világ, Tekintet, Forrás, Kritika, Tiszatáj, Korunk, Népszabadság – megjelent történetei, rendületlenül folytatott beszélgetéseink végül könyvvé álltak össze.

Bár Pista operatőr szeretett volna lenni, az illegális kommunista szülők gyermekét az ötvenes években elzavarták Leningrádba politikai gazdaságtant tanulni, de végzés előtt hazarúgták 1956 miatt. Öt évig a kolozsvári hűtőgépgépgyár munkásaként is megőrizte istenadta jó kedélyét. Ekkor levizsgázhatott Bukarestben ipargazdaságtanból. Ám diplomásan coki a Romániát becsavargó, hűtőgépeket szervizelő életnek. De tíz év szünet után újra indult operatőr szak a filmművészeti főiskolán. Noha a második egyetemre már nem járt ösztöndíj, filmkritikákat írogatva, lánckölcsönökkel csak végzett. A második legjobbként választhatott munkahelyet. Közrökönyödésre dokumentumfilmesnek kérte magát. Később elcsábította a román tv magyar adása, ám az oberhauseni filmfesztivál „oldalvizén” 1973-ban, nyelvtudás nélkül, sok kicsi konvertibilis májkonzervvel az NSZK-ba emigrált.

Ott semmi esélyt sem kapott, hogy elhelyezkedjen a szakmájában, de életfogytiglani mázlija révén mégis elismert európai dokufilmes lett: a Szovjetunió – és „maradéka” – meg Kelet-Európa „filmese”. De forgatott Angliában (Beryl Cook), New-Yorkban (André Kertész, Soros, Braham), Lausanne-ban (a száműzött Ljubimov). Műveit láthatták a német, a magyar, az angol, az ausztrál, a román és még több európai ország tévénézői. Nyugdíjasan végre magyar akart lenni: Pilisvörösvárra költözött. Ott élt félorosz, félosztrák művészettörténész, germanista nejével, negyedik asszonyával, és a Duna tévének készített filmet például Bodor Ádámról, Tordai Zádorról.

Végül kiábrándulva az acsargó Magyarországból, visszament Németországba.

Ajánlom: ha meg akarod ismerni magadat, ismerd meg Fischer Pistát! Mert gerincbizseregtető véleménye van a világról, hát még a holokausztról, főképp Kasztnerről! Miatta került szembe a magyar szaktörténészekkel. Ám az izraeli és más országbeli történettudósok többsége, beleérte a szakma doyenjét, Brahamot is, vele ért egyet, és Kasztnert szegényebb sorsú és tehetségű hitsorsosaik árulójának tartják.

Fischer keményen elítéli a hazai erdélyi politikát, egyéni véleménye van a kisebbségi lét előnyeiről és hátrányairól, a kettős állampolgárságról. Szerinte Erdélyben szükségtelen a magyar egyetemi oktatás a szakmák zömében. A száznál több érzékletes, jól poentírozott történetecske – és fényképei – bárhol is készültek, bárhonnan is erednek, a nem létező KeletKözép-Európáról, rólunk is szólnak: 1936-tól 2011-ig és tovább.

***

VILÁG KAHÁNÁI. 1936-ban születtem Kolozsváron. Rettentően nagy a família, különösen édesanyám családja. A gyergyóbékási zsidó család tíz gyermeke és a házasságaikból kialakult hatalmas klánban kapitalistától a kommunistáig, a nagyon gazdag embertől a bocskoros hegyi parasztig minden akadt. Az egyik nagybátyámat, Kahána Mózes írót Pesten is ismerik, a másik nagybátyám, a Brassói Lapok hajdani tulajdonosa, Kahána Bernát. Többnyire ő – a kapitalista – váltotta ki kommunista testvéreit a börtönből, vagy a román politikai rendőrségtől. Kahána Ernő híres belgyógyász, szívspecialista volt, egyszer kivitték konzíliumra Sztálinhoz. Este beállított két szekus, és közölték vele, hogy öltözzön melegen és irány a repülőtér. Fogalma sem volt, hova viszik, végül a generalisszimusznál kötött ki. Állítólag minden szocialista országból hívtak hozzá specialistákat. Sok zsidó orvos fordult meg körülötte, persze évekkel a zsidó orvosok elleni hajsza előtt.

Isten ments, hogy belekezdjek ennek az óriás családnak a történetébe, annyit azért elmondok, miképp kerültek Gyergyóbékásba. Ükapám Odesszából indult. Mivel az orosz hadseregbe a zsidókat huszonöt évre sorozták be, a határ menti hadgyakorlaton átszökött Romániába, a rögtön ott lévő Piatra Neamtba. Ott jó zsidó módra megházasították és lett négy gyereke, akik közül az utolsó fizikailag gyenge volt. A többit kemény mesterségekre taníttatták, a maradék, az én nagyapám pedig fényképész lett. Az előző századforduló tájékán a fényképezés úri mesterségnek számított. Őt aztán Piatra Neamtból átházasították a magyar határ mögötti első faluba, Gyergyóbékásra. Egy Oroszországból Romániába származó zsidónak ez elképzelhetetlen egyenjogúság volt, mert Oroszországban és Romániában a zsidóknak nem volt még személyazonosságuk sem. Nem tekintették sem állampolgárnak, sem embernek őket. Ám a Kárpátokon túl – ahol évszázadokon át a török–osztrák határ húzódott –, egy csapásra személyiséggé váltak, némelyikük új nevet is kapott az osztrák határőrtisztektől. Így ők Gyergyóbékásban maradtak, ahol a fényképészetből persze nemigen lehetett megélni. De találtam a családi hagyatékban egy csomó fotót, és ezekből kiderült, hogy a nagypapám, Kahána Hendel Borszéken fürdőhelyi szezonfényképész volt. Fennmaradt Borszékről nyomtatott szépia névjegye is. Innen indult aztán az óriási család, és Románián, Magyarországon, Szovjetunión, Németországon, Izraelen és Amerikán keresztül szerteágazott mindenfelé. Ráadásul többszörös keresztbe házasodás révén összekeveredtek az ugyancsak hatalmas Lancet klánnal. Úgyhogy az Isten mentsen írót, olvasót az én családtörténetemtől.

Kilencen a tíz Kahána-gyermekből: Bernát, Franciska, Ernő, Szerén, Mária (anyám), Ida, Rózsi, Mózes, Sámuel. Nagyapám felvétele, kb. 1909

MASAMÓD – PÁRIZS, MOSZKVA. Az ezerágú Kahána család helyett maradnék a szüleimnél. Édesanyámnak Bernát, a leggazdagabb és legidősebb fiútestvér, a Brassói Lapok tulajdonosa, jó zsidó szokás szerint, szerzett egy partit Brassóban, ám az anyám hallani sem akart ilyesmiről, mire Bernát bácsi azt mondta, akkor leveszem a kezem rólad – életük végéig nem is beszéltek többet, vagy alig-alig. Anyám szabászlány lett, varrónő, és valahogy kikeveredett Párizsba, ahol masamód lett, azaz kalapos lányként dolgozott. A francia nyelvből csak annyit őrzött meg, hogy „sale étranger” („piszkos idegen”). Párizsban belekeveredett a munkásmozgalomba, mégpedig Karikás Frigyes révén, ki is küldte őt a párt a Szovjetunióba, Leniniskolára. Próbáltam anyámmal magnózni, hogy mi volt, hogy volt. Említett egy epizódot, hogy egyszer egy GPU-s tiszt… – és hirtelen rám szólt, hogy kapcsoljam ki a magnót! De mama, hát ez valamikor 1929-ben történt! Igen, de azt mondták, hogy erről ne beszéljek senkinek! Végül annyi csak kiderült, hogy kémet szerettek volna belőle csinálni, ám percek alatt rájöttek, hogy erre teljesen alkalmatlan. Kapcsolatuk félbe is szakadt, de mivel titoktartásra szólították fel, ő még ötven évvel később is kikapcsoltatta velem a magnót.

MAGYAR IGAZOLVÁNY 1927-BŐL. Édesapám tizenöt éves volt, amikor szülővárosába, Marosvásárhelyre 1918-ban bevonult a román hadsereg. Mesélte: a korabeli srácokkal azt találgatták, vajon két vagy három hétig maradnak ezek az idegen szekereken érkezett fura katonák? Főleg azon csodálkoztak, hogy nyers uborkát ettek. Aztán édesapám még további hatvannégy éven át, egészen haláláig, nem győzött Erdélyben sok mindenen csodálkozni. Soha nem tudott románul megtanulni. És nem akart román katona lenni. Mikor 1927-ben behívót kapott, átszökött az anyaországba. Hogy a haza hogyan fogadta, bárki láthatja a mellékelt okmányon.

„Fischer Albert, marosvásárhelyi születésű, 24 éves, izr. vallású, nőtlen, géplakatos foglalkozású, román katonaszökevényt a 200.000/1925 BM számú rendelete 18. § alapján rendőri felügyelet alá helyezem és tartózkodási helyéül Békéscsaba r. t. várost jelölöm ki. A hivatkozott §. értelmében kötelezem fentnevezettet, hogy magatartásának és állandó létfenntartásának igazolása végett minden hó első vasárnapján, a kapitányságon a 9-es számú szobában jelentkezzék. A város területét a kapitányság engedélye nélkül el nem hagyhatja. Idegen honos. A detektívcsoportot értesítettem.”

Teherautósofőrként kereste kenyerét, és a román katonaszökevény abban a kegyben részesült, hogy két napra Budapestre távozhatott, ám „azzal, hogy visszatérte után nyomban jelentkezzen”. A nagy jóindulat ellenére sem sikerült neki idegen honosként igazán jól éreznie magát – három év idegenrendészeti nyilvántartás után visszatért hát Erdélybe és leszolgálta katonaidejét, egyébként elég kényelmesen, egy román tábornok sofőrjeként, aki azt sem bánta, hogy pilótája alig tud az állam nyelvén. Apám élete végéig kitűnően, balesetmentesen vezetett, a szökésért sem büntették meg.

Aztán Kolozsvárra házasodott, és az 1940-es bécsi döntés után újra magyar állampolgár lett. Már nem volt „idegen honos”, sőt! Az anyaország ismét kegyes volt hozzá: sárga karszalagos munkaszolgálatosként két ízben is három-három hónapot szolgálhatta a hazát, mielőtt SAS-behívóval szeroszlopos honvédként a frontra küldték volna, ahol 1944 márciusában megsebesült.

1999-ben, sok évvel a halála után, jól képzett magyar jogászok felvilágosítottak: apámat, ha élne, nem lehetne „visszahonosítani”, mivel a párizsi békeszerződések értelmében magyar állampolgárságát végleg elvesztette. A „bevándoroltatásával” esetleg meg lehetne próbálkozni. Akkor megint „idegen honosként” élhetne, vigyázva, hogy a szigorú biztos urakat magára ne haragítsa.

Szeretném, ha a békéscsabai rendőrkapitányság 1927-es „Véghatározatát” láthatnák azok, akik manapság érkeznek bizonyos illúziókkal Erdélyből, mert magyar anyanyelvükön kívánnak élni, és manapság esnek kétségbe attól a nyers durvaságtól, amivel az anyaország lakói néha a pokolba, vagy csak éppen oda kívánják vissza a jövevényeket, ahonnan jöttek. Talán könnyebben elviselik a „hivatalnak packázásait”, ha látják: nem ők az elsők – és nem is az utolsók. Kevés az újdonság a trianoni nap alatt.

NAGY ISTVÁN „BEFUTÁSA”. Apám egy ideig a Brassó megyei illegális kommunisták függetlenített titkára volt. A harmincas években a gyimesvölgyi famunkások sztrájkra készültek és apámat odaküldték agitálni. Befutókra járt – így hívták az illegalitásban a jelszavas találkákat. Ezeken nem volt szabad tudni, kivel találkozol. Jelszót váltottak, elmondták egymásnak, amit kellett, kicserélték a röpcédulákat, az utasításokat, és máris elváltak. Édesapámnak egy alkalommal Brassó fölött a Cenken volt befutója. Szabályosan lezajlott minden, és mivel ebben az óriási parkban ketten voltak, tehát senki nem követhette őket, egy kicsit szóba elegyedtek. Apám elmondta az ismeretlennek, mennyire örül, hogy végre megjelent a piacon egy igazi munkásíró, Nagy Istvánnak hívják és valóban olyan darabokat, regényeket, novellákat ír, ami a pártnak, a munkásságnak kell. Mire elvtársa megszólalt: én vagyok Nagy István! Apám a konspiráció szabályai szerint meghatódás helyett elküldte a jó édesanyjába az asztalosból lett munkásírót: ha nem bírsz a hiúságoddal, hagyd abba ezt a munkát!

PÁRTELLENES SZÜLETÉS. Szüleim egy ideig függetlenített pártaktivisták voltak, „hivatásos forradalmárok”, és én azon kevesek közül való vagyok, aki elmondhatja, hogy már a születése is pártellenes tett volt, mert nekik, mint illegális kommunistáknak, akik nem tudom hány személyi igazolvánnyal éltek Romániában, mindezt fel kellett adniuk a születésem miatt. Ugyanis gyerekkel nem lehetett ilyesmit játszani, kaptak is miattam valamilyen pártbüntetést, mert legalizálódniuk kellett, és nehezteltek a szüleimre miattam.

1940-ben bejöttek a magyarok, és mivel a magyar DEF-et, a román Szigurancával ellentétben nem lehetett megvesztegetni, az évtizedekig felgöngyölítetlen szervezetet egy hónap alatt felderítették. Ugyanis a sok elfajzott zsidó intellektuel kommunista közé keveredett a Szabó Juci nevű Dermata-gyári magyar munkásnő, akinek megmondták, ne szövetkezzen a zsidókkal, mire ő, noha a vezetőség tagja volt, beköpte az egész társaságot. A 125 vádlottas monstre pört Budapesten tartották. Apám is benne volt nyakig az ügyben, de büszkeségére őt Szabó Juci nem merte beköpni. Mindenkivel szembesítették, mindenkiről megmondta, hogy ez ezt tette, az amazt, de rá azt mondta: ezt nem ismerem. Ő ezért nem került bele a szórásba, anyámat viszont elítélték az erdélyi kommunisták perében. Két és fél évet le is ült Márianosztrán.

A SÓLET ÍZE. Úri helyen születtem, doktor Mátyás Mátyás híres erdélyi nőgyógyász klinikáján, a Fürdő utcában, nem tudom miképp, de emléktábla még nincs az épületen…

A legkorábbi emlékem a nagyon lerobbant Dézsma utcai lakás, a hulló vakolat. Szegény zsidónegyed lehetett, péntekenként mindenki masírozott a sóletes cserépfazékkal a pékhez, aki miután kivette a kenyeret, ezeket rakta be a kemencébe. A dróthálóval erősített cserépfazekak most is előttem vannak, de a sólet ízére már nem emlékszem, akárhogy próbálom felidézni.

Korai gyermekkoromból még eszembe jut édesanyám lebukása. Ő utasítás híján egy ideig azt sem tudta, most akkor bujkáljon, vagy ne az országos körözés elől. Végül fogott engemet, a négyéves kölköt, és felutazott velem Pestre; egy kisgyermekes anyuka kevésbé gyanús. Hotelban laktunk. A szobánknak dupla ajtaja volt, és amikor anyám kávét rendelt, a két ajtó közé tették, onnan hozta be. Ott láttam először papírszalvétába csavart kockacukrot…

AZ ELSŐ TANÍTÓM. Csöregi bácsi, kistermetű, mosolygós, ősz hajú, kefebajszú emberke volt. Ha gyermekmesékben előfordulna jóságos tanító bácsi, ilyennek kellene lennie. Az 1942/43-es tanévben a kolozsvári Kismester utcai magyar királyi állami elemi iskola első osztályát ő tanította.

„Gyerekek, az iskolában imával kezdjük a napot. Felállunk a padban és elmondjuk a Miatyánkot. Aki közületek katolikus, az összeteszi a két tenyerét, így. Aki református, az összekulcsolja ujjait, így. Aki pedig se nem katolikus, se nem református, annak nem kell imádkoznia. Ha akar, ülve is maradhat. Ha feláll, kimutathatja, hogy tiszteli a társai imáját.”

Felejthetetlen lecke volt ez toleranciából, ezerkilencszáznegyvenkettőben, a numerus claususok és egyéb zsidótörvények idején! Ám nemsokára csak adódott egy kis gikszer. A tanév vége felé kiderült, hogy nem járok semmilyen vallásórára, már pedig hittan osztályzat nélkül nem tudnak bizonyítványt adni. Jelentettem apámnak – anyám még ült –, aki azt mondta, ha muszáj, menj a Horthy Miklós úti nagy zsinagógába vallásórára. Csakhogy az ateista lelkem elfeledte – vagy nem is tudta? –, hogy oda csak fejfedővel illik bemenni. Gyanútlanul bemasíroztam hát fedetlen fejjel vagy tíz-tizenöt gyerek közé, de még mielőtt körülnézhettem volna, egy fiatal bóher, ahelyett, hogy egy kipát nyomott volna a fejembe, elég goromba szavak kíséretében kipenderített az ajtón.

Én az orosz telek usánkáin kívül sosem viseltem sapkát, ma sincs sapkám, akkor sem volt. A következő órára apám kölcsönadta a műhelybeli viseltes micisapkáját. Mivel nekem túl nagy volt, a fülemre, az orromra esett, amivel komikus látványt nyújthattam, mert a többnyire jól öltözött úri gyerekek harsányan röhögtek. Egyikük még ujjal is mutogatott rám. Behúztam hát neki, ahogy illett, virnyíkolt is hangosan. A ribillióra újra megjelent a bóher, és anélkül, hogy bármit kérdezett volna, másodszor is kilökdösött Jahve házából.

Vagy negyven évvel később, odesszai forgatáson léptem át újra egy zsinagóga küszöbét. Ám kölökként muszáj volt hittanjegyet szerezni, jártam hát egy ideig az iskolához közeli katolikus plébániára. Minden kérdezősködés nélkül befogadtak, ám nem sokat értettem a katekizmusból. Egy idő után épp a katolikus vallásórán világosított fel egy jóakaratú osztálytárs, hogy tudomása szerint a református hitoktatáson a Király-utcában egyetlenegy Miatyánk után a gyerekek rendszerint fociznak, és a tiszteletes a bíró. Miért nem mégy oda, ha oda mehetsz, ahová akarsz? Igaza volt. Ott valóban ilyen sportosan folyt a hitoktatás. Az 1944–45-ös tanév végén anyám ösztökélésére újra a zsidókhoz mentem, ám ezúttal már nem a templomba, hanem Salamon Pali osztálytársammal együtt egyenesen a hitközségi irodába, ahol csak ránk néztek és máris szó nélkül kiadták az igazolást vallásoktatásunkról a legjobb jeggyel. Örültek, hogy még látnak egyáltalán zsidó gyerekeket Kolozsváron… Aztán nemsokára jött a tanügyi reform és megszűnt a kötelező vallásoktatás. Teológiai ismereteim ilyenformán igen hiányosak. (Ötven évvel később, Németországban dolgoztam néhányszor tévénk papjával, egy mindig jókedvű, pirospozsgás falusi plébánossal. Megreszkíroztam a kérdést: mi lesz az én pogány, semmilyen vallásban nem keresztelt – vagy mógendóvidolt – lelkemmel? Herr Pfarrer Pfeifer megnyugtatott: „Sokkal jobban állsz majd te, fiam, az Úr színe előtt, mint egy bűnös katolikus!” Meglátjuk…)

DR. POP LIVIUSZ. Nem tudom, hány testvérem úszott el a lefolyón, de én egy szem gyerek voltam, az egyetlen, a pártellenes születésű. Szüleimnek az egy is sok volt. Elsős és másodikos koromban, mikor anyám börtönben volt, kiderült, hogy kezdődő tébécém van. Lautmann Renée, Renka néni, egy öreg kommunista apáca – akit csak mi neveztünk így, apáca természete miatt –, hozta nekem a spenótokat, szóval tápláltak. Kolozsváron maradt a magyar négy év alatt is Pop Liviusz, a színromán tüdőorvos, ő röntgenezett, és tudva, hogy anyám épp szabadult, nemhogy nem fogadott el pénzt, ő adott anyámnak ötven pengőt – apám kéthavi fizetését! –, hogy vegyen rajta nekem vitaminos gyümölcsöket. Hívő görög katolikus volt, talán 1946-ban vagy 1947-ben még láttam a vízkereszti processzióban, és miután a görög katolikusokat betiltották, a makacsabbját le is tartóztatták, tudtommal doktor Pop Liviusz börtönben halt meg.

A család anyám szabadulása után. Apám fején az ominózus micisapka.