~ VILÁGHÍRES OPERÁK ~

TOSCA

Giacomo Puccini

(1858–1924)

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A SZERZŐ

Giacomo Puccini élete

Zeneszerzői karrier

Puccini asszonyai

A késői évek

Az utolsó évek

A TOSCA

Viharos érzelmek az operaszínpadon

A „színpad Caligulája”

Kétségek

Jelentős különbségek a librettóban

Botrány és bombaveszély

A cselekmény

A TOSCA MAGYARORSZÁGON

„Zseniálisan összetákolt melódiák”

Magyar Tosca

A gáláns Pavarotti

A TOSCA LEGSZEBB RÉSZLETEI

II. FELVONÁS – TOSCA IMÁJA

III. FELVONÁS – LEVÉLÁRIA

AZ OPERA CSILLAGAI

Régine Crespin

Gianni Raimondi

Gabriel Bacquier

Zubin Mehta

AZ OPERA TITKAI

A kasztrált énekesek

Kiváltságosok és szeszélyesek

IMPRESSZUM

A SZERZŐ

Giacomo Puccini élete

Puccini művészetének fontos eleme a szerző fokozott érzékenysége az emberi érzelmek, vágyak iránt. Figyelme a mindennapi történetek felé fordult: operáinak szereplői a hétköznapok hősei.

Puccini 1858. december 22-én született az olaszországi Luccában. Családja gazdag zenei hagyományokkal rendelkezett: a többgenerációs zenészdinasztia mintegy kétszáz éven keresztül adott karnagyokat a luccai székesegyháznak, és hagyományosan a család valamely tagja töltötte be a helyi zeneiskola igazgatói posztját. Puccini édesapja ismert orgonaművész és operaszerző volt, így a családi könyvtár bővelkedett kottákban. Feleségétől, Albina Magitól nyolc gyermeke született, közülük hatodikként Giacomo. A családfő tragikus hirtelenséggel elhunyt, amikor Giacomo ötéves volt, s ezután a család anyagi helyzete igencsak szűkössé vált: Albina az özvegyi nyugdíj mellett minden lehetőséget megragadott, varrást vállalt, hogy el tudja tartani a családot. Emellett különös gondot fordított arra, hogy legalább fiúgyermekei jövőjét biztosítsa a megfelelő képzéssel. A kis Giacomo zenei nevelését is ő szorgalmazta: ötéves korától játszott orgonán, tanulmányait nagybácsija, Fortunato Magi irányította, aki később bevette szopránnak a luccai Szent Márton-templom kórusába. Tízévesen Puccini a luccai zenei középiskola diákja lett, s rövidesen kiváló orgonista vált belőle. Még csak tizenhat éves volt, amikor már felkéréseket kapott, hogy zenéljen a szomszédos települések táncmulatságain és templomaiban. Sőt, hogy hozzájárulhasson a család költségeihez, tanítványokat is vállalt. A zenével való kapcsolata azonban ekkor még nélkülözte az igazi szenvedélyt. Ráadásul a muzsikálás helyett egyre inkább a komponálás érdekelte, első művei 1876-ban születtek: a Preludio a orchestra, első nyilvánosan is elhangzó alkotása megnyerte a közönség tetszését. A valódi elhivatottságot egy zenei élménynek köszönhette: üres zsebbel elgyalogolt Luccából Pisába, hogy megnézze Verdi Aidáját, s az előadás akkora hatással volt rá, hogy eldöntötte, operákat fog írni. „Amikor Pisában meghallottam az Aidát, éreztem, hogy új zenei ablak nyílt bennem” – írta a sorsdöntő élményről. A kamaszkori álom megvalósítása azonban meglehetősen valószerűtlennek tűnt. Hiányzott még a szükséges tudás, és a családnak nem volt elég pénze, hogy Puccini korának legjobb olasz zeneiskolájában, a milánói Királyi Konzervatóriumban (ma Giuseppe Verdi Konzervatórium) tanulhasson.

1880 nyarán, édesanyja közbenjárására, megkapott egy szegény diákok segítésére létrehozott ösztöndíjat, így beiratkozhatott a milánói konzervatóriumba. Itt tanárának, Amilcare Ponchiellinek, a maga korában neves itáliai zeneszerzőnek köszönhetően ismerkedett meg az operakomponálás mesterségével. Eredményeinek elismeréseképpen tanulmányaiból elengedtek egy évet, így 1883-ban vehette át a diplomáját. Külön érdekesség, hogy diplomamunkájában, egy zenekari alkotásban, a Capriccio sinfonicóban elhangzó zenei témákat később felhasználta a Bohémélet írásakor.

Ugyanebben az évben készült el első operája, a Le Vilii (A lidércek) is, amellyel részt vett a Sonzogno kiadó által kiírt versenyen. A mű ugyan nem nyert díjat, ennek ellenére műsorára tűzte a milánói Teatro dal Verme. A premier meglepően sikeresnek bizonyult, s a kellemes dallamokban és drámai fordulatokban egyaránt bővelkedő alkotás felkeltette a neves kiadó, Giulio Ricordi figyelmét, aki 1000 líráért megvette az opera kiadási jogait. Egy új opera megírására is megbízást adott, illetve havi 200 líra előleget biztosított a számára, hogy ezután kizárólag a komponálásnak élhessen. A fiatal zeneszerző és a kiadó közti kapcsolat hamarosan szoros barátsággá alakult, mely életük végéig kitartott.

„Pucciniről csupa jót hallottam… Úgy tűnik azonban, hogy művészetében a szimfonikus elemnek túlságosan nagy szerep jut…
Az opera az opera, a szimfónia meg szimfónia, és én úgy gondolom, hogy az operába nem jó szimfonikus betéteket komponálni.”
Verdi észrevétele A lidércek bemutatója után

Zeneszerzői karrier

Puccini zeneszerzői pályafutása ennek ellenére nem indult nyugodt körülmények között. Miközben A lidérceken dolgozott, édesanyja megbetegedett, majd meghalt. Puccini és édesanyja között nagyon erős érzelmi kötődés volt, hiszen az asszony nehéz körülményeik ellenére is mindig, mindenben támogatta a fiát. Kapcsolatuk minden bizonnyal hatást gyakorolt Puccini művészetére: korántsem véletlen, hogy operái jelentős részének címszereplője nő. A zeneszerző nagyon nehezen dolgozta fel édesanyja halálát, a temetés után azonnal el is utazott szülővárosából Milánóba. Hamarosan azonban visszatért Luccába, mégpedig egy nő miatt: Elvira Bonturi mindössze huszonnégy éves volt, amikor elhagyta férjét – aki Puccini régi iskolatársa volt –, két gyermekének apját, és összeköltözött Puccinival. A törvényen kívüli kapcsolatot azonban Lucca lakói nem vették jónéven, és Puccini életét ezután egyre-másra botrányok nehezítették. Emellett anyagi problémáik is súlyosabbá váltak, hiszen ezután egy egész családot kellett eltartani, amely hamarosan újabb taggal bővült: 1886 decemberében megszületett közös gyermekük, Antonio. Ekkor a család már egy kis faluba, San Antonio dAddába költözött, ahol senki sem ismerte őket.