PERSOVITS JÓZSEF

RÓMAI KAPITÁLIS

Válogatott írások

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELŐSZÓ

BETŰVETÉS

A MAINZI MŰHELY TITKA

A GONDOLATRÖGZÍTÉS ANYAGAI ÉS ESZKÖZEI

A KURZÍV BETŰ TITKAI

SZÁMMISZTIKA, AVAGY A SZÁMÍRÁS RÖVID TÖRTÉNETE

PECIA-RENDSZER

RÓMAI KAPITÁLIS

NYOMTATOTT BETŰ ÉS HELYESÍRÁS A MAGYAR KÖNYVNYOMTATÁS KEZDETÉN

A KORREKTÚRAJELEK TÖRTÉNETE

A VIZSOLY I BIBLIAKIADÁS ÉS ELŐZMÉNYEI

GUTENBERG MAGYARORSZÁGON

NYOMDÁSZOK KÖZLÖNYE 1883–1885

EGY GUTENBERG-KÉP KAPCSÁN

KÖNYVEK KÖZÖTT

A KÖNYVEK VILÁGA

A KÖNYVTÁRAK KIALAKULÁSA MAGYARORSZÁGON (X–XV. SZÁZAD)

MÁTYÁS KIRÁLY KÖNYVTÁRA

KÖNYVTÁRAK MAGYARORSZÁGON A XVI–XVII. SZÁZADBAN

BIBLIA MÚZEUM

SZÁZÉVES A FŐVÁROSI SZABÓ ERVIN KÖNYVTÁR

„ITT AZ ÍRÁS, FORGASSÁTOK”

GUTENBERG MÚZEUM, MAINZ

A BETŰ MESTEREI

EGY HUMANISTA TUDÓS MÁTYÁS KIRÁLY UDVARÁBAN

ANGLIA ELSŐ ŐSNYOMDÁSZA WILLIAM CAXTON

456 ÉVES A KOLOZSVÁRI TIPOGRÁFIA

HUSZÁR GÁL LEVELEI

IBRAHIM MÜTEFERRIKA, A RENEGÁT MAGYAR KÖNYVNYOMTATÓ

AZ ÖRMÉNY KÖNYVNYOMTATÁS KEZDETEI

MEGÁLMODOTT KÉZIRATOK

A NYOMDÁSZOK KÖLTŐJE PABLO NERUDA

A FÉNYKÉPEZÉS ÚTTÖRŐJE

A LITOGRÁFIA MŰVÉSZETE

RÉZMETSZET ÉS ACÉLMETSZET A NIELLÓTÓL A HIDEGTŰIG

NYOMDÁSZ, FELTALÁLÓ, ÁLLAMFÉRFI BENJAMIN FRANKLIN

A MODERN MAGYAR TÉRKÉPÉSZET ALAPÍTÓJA

KNER ERZSÉBET 1897–1997

KNER ALBERT 1899–1976

EGY POLGÁR VALLOMÁSAI MÁRAI SÁNDOR

DR. LOVÁSZ KÁLMÁN 1925–2005

SZÁNTÓ TIBOR 1912–2001

AZ EX LIBRISEK MESTERE VÉN ZOLTÁN

MŰHELY

A HORNYÁNSZKY-NYOMDA VÉGNAPJAI

MÚLT, JELEN, JÖVŐ

NYOMDASIRATÓ

NYOMDAAVATÓ

KISCELLI MÚZEUM

KIÁLLÍTÁS ÉS NYOMDATÖRTÉNET

VOLT EGYSZER EGY NYOMDÁSZPALOTA...

NYOMDA A FŐVÁM TÉREN

NYOMDÁSZVAGYON EGYKOR

JÁNOS-ÜNNEPÉLY, AVAGY A MÚLTAT ÉS JELENT ÖSSZEKÖTI A BETŰ

FEJEZETEK A KOLLEKTÍV SZERZŐDÉS TÖRTÉNETÉBŐL

Ötven éve történt  NYOMDÁSZOK A FORRADALOMBAN

NYOMDÁSZDOLGOK

ÉRDEKESSÉGEK A KÖNYV VILÁGÁBÓL

A NYOMDA ÖRDÖGE

A MI VILÁGUNK

TABULA RASA

V MINT VÁLTOZÁS,NY MINT NYOMDAIPAR

...MERT NYOMDAIPAR CSAK EGY VAN!

NYOMUL A RÉM

HOLDBÉLI UTAZÁS

SZTRÁJK!

(EL)BALLAGÁS, VÉGLEG?

NYOMDÁSZTALÁLKOZÓ

VISSZASZÁMLÁLÁS

EURÓPAI MAJÁLIS

AZ EZERARCÚ PAPIROS CSODÁI

75. KÖNYVHÉT

PLAKÁTKIÁLLÍTÁS

NYOMDAVÁLTÁS

XI. NEMZETKÖZI KÖNYVFESZTIVÁL (BP.)

SZAKMÁNK PRESZTÍZSE

110 ÉVE TÖRTÉNT NYOMDÁSZOK A MILLENNIUMI KIÁLLÍTÁSON

G–G, AVAGY EMPIRIKUS IGÉNYEK

NYOMDÁSZ VÁNDORGYŰLÉS, 2006

KÖNYVEK A VILÁGHÁLÓN

KÉPJEGYZÉK

IRODALOM

IMPRESSZUM

Ó, a betű, a jel, az összevont titokzatosság, az eredendő jelképi ábra, hogy összeláncolt sorozatával lekötözzük az időt, megláncoljuk a mulandóságot, rögzítsük a semmibe-csobogni-vágyó létezést, önmagunkat a létben, a létet bennünk és körülöttünk, ó a betű, akinek folyamatos hurkaiba fonjuk emberi szívünket és érdemünket, bűneinket és történelmünket, szerelmünket és álmainkat, bánatainkat és a halált, a lehetetlent, a kegyetlent, a beteljesülőt.

Juhász Ferenc

Edinának és Zolinak

ELŐSZÓ

Amikor Perso barátom felkért, hogy írjak előszót a könyvéhez, első reakcióm az volt: miért én, aki ilyet még soha nem írtam, nem is az én formám, hogy jövök én ahhoz, nem is olvastam a könyvet… és tolultak a kifogások. Azután elmondta érveit. A végére beláttam: bőven beleférek azok körébe, akik ezt megtehetik.

1965-ben ismerkedtünk meg, mindketten a Kossuth Zsuzsa Gimnázium és Nyomdaipari Szakközépiskola kéziszedő osztályába jártunk; én már komoly másodikos, ő meg az újonc elsős. A Zrínyi Nyomda kéziszedő tanműhelyében (akkor még több nyomdában volt ilyen) ugyanazokat az ólombetűket mozgattuk. Mi „nagyok” kiszedtük a szekrényből, ők a „kezdők” pedig visszaosztották, hogy azután ezt újra meg újra elkövessük. A sok szedés és osztás vége az lett, hogy megtanultuk a betűszekrény beosztását és a vizsgán már vakon szedtük a könyvet vinkelbe, onnan át a hajóra, kefelevonat, majd hasábkorrektúra készült, az első és a második tördelt, a szerzői korrektúra, az imprimatúra, a géprevízió, végül a nyomtatás… Persze az ólomkukackeresés, a körvinkel megtalálása, néhány kiló raszterpont beszerzése és hasonló feladatok teljesítése eleve összehozott minket. Pályánk sokáig párhuzamosan haladt. A zrínyis szamárlétra fokain szépen egymás nyomában lépkedtünk felfelé: linógépszedő, Szakma Ifjú Mestere, Alkotó Ifjúság pályázatok, sok-sok nyertes csapatban együtt, szakmai cikkek írása a Zrínyi Híradóba, KMF, azaz, a Könnyűipari Műszaki Főiskola Nyomdaipari Tagozat elvégzése, a diploma, majd közép- és felsővezetői beosztások. Az azonos baráti kör, a munkahelyen kívüli közös programok és persze a NYOMDÁSZAT iránti reménytelenül gyógyíthatatlan elkötelezettségünk abszolút közös nevezőre hoz minket. Igen, ez talán feljogosít a fenti feladatra, a könyv méltatására. Írtam az elején, hogy nem olvastam a könyvet. Aztán a tartalomjegyzéket böngészve kiderült, hogy ez nem igaz, mert hogy az írások majd mindegyikét a megjelenésekor olvastam, csak így egyben nem. És így együtt ezek az írások egy új üzenetet is hordoznak. Végigkövethető általuk az európai és a magyar nyomdászat története, megismerhetők a szakma nagy nevei, a híres nyomdák és nyomdászok. Megtudhatjuk többet között, ki volt William Caxton, Fox Talbot, Ibrahim Müteferrika, Kogutowicz Manó, Heltai Gáspár, Kner Albert és Erzsébet, Szántó Tibor… és mi közük volt a nyomdászathoz. Bepillanthatunk a ma hazai szakmai történéseibe is, képet alkothatunk arról, hogyan jutottunk el idáig, és hogy milyen a „mi világunk”. Mindezt olvasmányosan, érdekfeszítően kapjuk, a sorok közül kicseng az utánjárást, adatpontosítást, kutatást, múzeumlátogatást, könyvtárazást igénylő alapos, következetes munka. Az írásokat olvasva egy olyan ember képe rajzolódik elénk, akinek mindig „minden körülmények között” ugyanaz jut az eszébe: a NYOMDÁSZAT.

Ezt a könyvet nyugodt szívvel ajánlom olvasásra mindenkinek. Külön ajánlom azoknak, akik elhivatottságot éreznek a nyomdászat iránt, de többre is kíváncsiak annál, mint amit a mindennapok monoton menete látni-hallani enged. Rengeteg érdekesség, történet, személyiség egy jelige köré csoportosítva szakmai-tudományos alapossággal, amely így csokorba összegyűjtve kivételes olvasásélményt jelenthet annak is, aki – mint én – eddig csak részleteiben szemezgetett belőlük.

Lendvai László

Lendvai László

BETŰVETÉS

A MAINZI MŰHELY TITKA

Tavalyelőtt egy régi vágyam teljesült: a Drupáról hazafelé nem starttal jöttünk Düsseldorf–Budapest viszonylatban. A történet előzményéhez tartozik, hogy az elmúlt harminc év során majd minden Drupára sikerült eljutnom, ami – így utólag végiggondolva – a sors kegyes szeszélyének is felfogható. A nyomdaipari világkiállítás egy nyomdakörnyezetben felnőtt szakmabelinek – ugye nem kell magyarázni – mit jelent. Ott lenni, látni, érezni, tapasztalni, ahol a legújabb és a jövőbeli szakmai újdonságok vannak, ez az igazi hajtóerő. Az első Drupa-utam még 1972-ben történt, amire anyavállalatom, a Zrínyi Nyomda szervezésében busszal utaztunk. Az utolsó pedig (remélhetőleg nem a legutolsó) 2004 májusában, saját szervezésben.

Általában minden ilyen úttal az volt a gondom, hogy amint véget ért a hivatalos szakmai program, azonnal rohantunk haza. Tulajdonképpen most is így történt, de másképpen. Hazafelé „csináltunk magunknak” két napot. Letérve az autobahnról, a kanyargós Rajna mentén haladtunk falura falura. Meg-megálltunk, nézelődtünk, csábítottak a rajnai palackok, a kikötők, a hajók, és – habár nem vagyunk hajósok – a Loreley-sziklánál majdnem mi is zátonyra futottunk… Így értünk délután Mainzba.

Mainz több dologról nevezetes, közülük csupán kettőt emelnék ki: az egyik, hogy itt torkollik a Rajnába a Majna folyó, amiről a nevét kapta a város, a másik – és a mi szempontunkból ez a lényegesebb –, hogy innen indult Johannes Gutenberg nyomán világhódító útjára a könyvnyomtatás. A nyomdászat megbecsülésének, a hagyományápolásnak számtalan jele tapasztalható a hangulatos városban: első helyen említve a Gutenberg Múzeumot, amelynek a bejárata előtt egy hatalmas kőbe vésett nyitott könyv látható. Ma már egy Gutenberg-fej szobor is díszíti a bejárat előtti parkot. A mainzi dóm szomszédságában található az 1838-ban állított Gutenberg-emlékmű, ennek márványtalapzatán könyvvel a kezében, bizakodó tekintettel áll és néz a távoli jövőbe a mester. De említhetem még Peter Schöfferről, Gutenberg inasáról, később a város másik híres nyomdászáról elnevezett utcát. A városban jól megfér egymás mellett a régi és az új, amit talán az is bizonyít, hogy az építészeti stílusban régies hangulatot sugárzó városközpont sátras tereivel, piacával, a méltóságteljes Gutenberg-emlékmű háta mögött egy McDonald’s is helyet kapott, amely étterem szinte beleolvad a környezetébe (úgy tűnik, arrafelé szabályozzák az ilyesmit, nem a régebbit tüntetik el, hanem ahhoz rendelik az újat). Azt, hogy nyomdászat vonatkozásában is jól megfér egymás mellett a régi és az új ebben a városban, azt személyesen is megtapasztalhattuk érkezésünket követő néhány órán belül, úgy este hét felé.

Mainzba érve első utunk a Gutenberg Múzeumhoz vezetett, de mivel zárás előtt fél órával érkeztünk, úgy döntöttünk, másnapra halasztjuk a múzeumlátogatást. Városnézésre és szálláskeresésre indultunk. A múzeum melletti szűk utcácskában haladva mellettünk kinyílt egy ajtó, kilépett rajta néhány ember, és beszélgetve elmentek. A nyitva hagyott ajtó felé pillantva a látvány megállásra késztetett. Szedőhajókkal megpakolt asztalt fogott be a tekintetem, a háttérben pedig egy egyhengeres kézi levonóprés látszott. Közelebb lépve, orromat jellegzetes nyomdaillat csapta meg, amely a nyomdafesték, nedvesített hasábpapír, kikötőspárga, olvasztott ólom és egyéb nyomdai matériák elegyéből állt. Beléptünk. Olyasmi fogadott, amire az officína kifejezés használatos. Egy valódi nyomtató műhelyben voltunk. A szedőszekrények fachjaiban ezüstösen csillogó ólombetűk, nyomófestéktől feketés-barnára nemesedett 16–20 cicerós fa plakátbetűk (szép szerifekkel), durschuszok, kvadrátok, ólomléniával, matricákkal, fabútorral berendezett hosszúkás szedőasztalok. De volt ott öntőkanál kézi öntőberendezéssel, kézi vágógép és csavarorsós kötészeti faprés is. Fejmagasság fölött kihúzott spárgán csipeszekkel fogott levonatok száradtak. Sehol senki, mint amikor vége a műszaknak, már mindenki a kocsmában issza sörét, hogy lemossa az ólomport… Hangosan köszöntünk. A nyomdaműhely hátsó részéből egy hölgy jött elénk. Kölcsönös bemutatkozás után kiderült, hogy a műhely munkatársa. Elmondtuk, hogy átutazóban vagyunk, és véletlenül csöppentünk ide. A hölgy kedvesen invitált este hétre, kért, hogy akkor jöjjünk vissza.

Este hétkor ott voltunk. Az ajtó megint tárva-nyitva, bementünk. Épp egy ünnepség kezdődött, egy szakállas, szemüveges úr beszélt. Két főiskolás lány – Antje Lauerwald (Erfurt) és Katja Rapp (Lipcse) kiállítását nyitotta meg. Patinás környezetben ólomszedéssel, magasnyomással készült színre bontott nyomatok között álltunk vagy húszan. A megnyitó beszéd után gitárzenével kísért műsor következett, majd italokat és süteményeket kínáltak körbe. Megismerkedtünk dr. Otto Martinnal, a nyomtatóműhely vezetőjével (ő nyitotta meg a kiállítást). Érdeklődésünkre elmondta, hogy már 1990 óta működik a műhely, amelyet a Gutenberg Múzeum részeként alapítottak. Eredeti szerszámokkal és berendezéseken, a névjegytől egészen plakát nagyságig készítik tanítványaik, hallgatóik a műhely szakmai irányításával nyomtatványaikat. Emellett évente mintegy 340(!) iskolai osztálynak előadást, foglalkozást tartanak, ugyanis már az általános iskola negyedik osztályában tananyag Gutenberg. Az érdeklődő gyerekcsoportoknak és fiataloknak külön foglalkozásokat tartanak, már nyolcéves tanítványaik is vannak (nem lehet elég korán kezdeni). Évente tizennégy művész bemutatkozását, munkáját segítik. Külföldi kiállításokon is szerepelnek. A nyomtatóműhelyben rendszeresen neves előadókkal ismeretterjesztő előadásokat rendeznek, például művészet, festékkeverés és receptúrák, papíralakok, könyvkötészet, textilnyomtatás témakörökben.

Közben késő este lett, elbúcsúztunk dr. Otto Martintól és a vendégektől. Már tudtuk, hogy a Druckladen des Gutenberg-Museumban voltunk, a Seilergasse 1. szám alatt. Személyesen tapasztaltuk, hogy a régi szakmai hagyomány hogyan kapcsolódik a hétköznapokkal.

Másnap délelőtt megnéztük a Gutenberg Múzeumot. Valójában ezért jöttünk. Ezt követően starttal indultunk Mainz–Budapest viszonylatban. Hosszú út volt egyhuzamban. Van egy újabb elképzelésem, talán egyszer az is teljesül.