Gárdonyi Géza
művei

Gárdonyi Géza

Dávidkáné

~ ° ~
Az a hatalmas harmadik

~ ° ~

Az öreg tekintetes

KOSSUTH KIADÓ

Tartalomjegyzék

DÁVIDKÁNÉ

AZ A HATALMAS  HARMADIK

AZ ÖREG TEKINTETES

DÁVIDKÁNÉ

1

A mezőn egy lovas ember haladt. Ballagó lépésekben vitte a ló Kőrös városa felé. A lovason fehér szűr volt, a fején meg felgyűrt karimájú posztósüveg. Arca a mellére kókadozott. Aludt.

A ló is mintha aludna: lomhán, bólingató fejjel lépegetett a város felé. Egyszer aztán megállott, és beleharapott az út szélén zöldellő harmatos lapuba. A lovas akkor fölemelte a fejét.

Fiatal parasztlegény. Azt lehetne mondani, Napóleonhoz hasonlít. De bolondság volna az ilyen összehasonlítás, mert ebben az időben, mikor ez a legény Kőrös városa felé igyekszik, Napóleonnak még az öregapja sincs a világon. Az esztendő száma: 1650.

A legény tehát fölébredt, és megrántotta a kantárt.

– Hajnalodik – mondotta, ahogy a vörösödő égre nézett.

És nyújtózkodott, és ásított.

Aztán hozzáverte a sarkát a lova oldalához. A ló továbbporoszkált a város felé.

A vetéseket szántások váltották fel. Aztán egy hervadt kukoricás föld következett. Öles magas, elszáradt kukorica. Tavalyról maradt úgy. A gazdája vagy nem akarta felszántani, vagy hogy más vidékre költözött a török elől.

Május végi időben, mikor minden zöldül, éktelenség volt nézni azt a lábon maradt kukoricagórét. De hát abban az időben lehetett olyat látni másfelé is.

A lovas odaért. Egy kék ruhás parasztnő lépett ki a kukoricásból.

– Bácsi! – mondotta –, az Isten áldja meg, kísérjen be a városba.

És csöndesen hozzátette:

– Jó reggelt, agyonisten.

Fiatal, fehér arcú leány volt. Fehérebb arcú, mint a parasztleányok szoktak lenni, és szomorú.

– Jó reggelt – felelt a legény.

Megrántotta a lova kantárát, és lassúbb lépésekre fogta. Szótlanul mentek. A legény rápillantott olykor a leányra, szép világosbarna hajára, piros csizmájára.

– Én ösmerlek ám téged – szólalt meg egyszer.

És megpödörte a bajuszkáját.

A leány csodálkozva nézett a legényre.

– Ismer kend?

– Ismerlek – felelte mosolyogva a legény –, Tegzös Ilona a te neved.

– Az. De hát honnan ismer kend? Én kendet sohasem láttam.

A legény megint elmosolyodott.

– Láttál biz engem lelkem, csakhogy elfelejtettél. Én bizony megismertelek volna még ötven esztendő múlva is, a szemedről.

Kék szeme volt a leánynak, és a szemöldöke fekete. De hogy a szemöldöke közel volt a szeméhez, valami különös mély tekintetű szemnek látszott.

– Hát hol láttam kendet?

Már ő is mosolygott. Hogy megváltoztatta az arcát ez a mosolygás!

– Együtt jártunk mink, lelkem, az iskolába. Egy telet jártunk együtt. Csakhogy akkor te hétesztendős voltál, én meg tíz. Most én húszesztendős vagyok, te meg tizenhét.

– Annyi – felelte a leány.

– Hát nem emlékszel Kis Andorra? Engem nevettek az egzámenen, mikor azt mondtam, hogy három az Isten.

– Most már emlékszek. Adott nekem egyszer almát.

S barátságosan, melegen nézett a legényre. Ahogy mellette lépegetett, meg is himbálta karcsú derekát.

– Kend a Harangöntő Kisnek a fia.

– Az – felelte a legény pislogva.

Az ébredő nap széles fényküllőt lövellt fel az égre. A legény leszállott a lováról, és gyalog haladt tovább a leány mellett.

– Milyen takaros leány lett belőled – mondotta. – Ha úri ruhában volnál, beillenél úri kisasszonynak.

A leány mosolygott, de mindjárt el is komolyodott utána.

– Bár volnék világ legcsúfabbja – szólt búsan, fájdalmasan –, hogy ne volna undokabb nálam a varangyos béka se.

– Hát miért? Mi a bajod?

– Márna esküszök Dávidka Ferenccel.

– A nyakatlan Dávidkával?

– Azzal a nyomorék-formával.

– Máma?

– Máma.

A legény fejet csóvált.

– Hallod, ez furcsa.

– Ugye, hogy kendnek is furcsa. Csak az apámnak nem furcsa meg az anyámnak.

– Apád? Hiszen neked már nem élt akkor az apád.

– Nem él már az anyám se. Buda Lőrinc nevelt föl engem, az is ad férjhez.

A legény megállt, mintha mellbe vágták volna.

– Buda Lőrinc? Hát él még Buda Lőrinc?

– Él. Ő most a bíró.

– És ott lakik a templom mellett?

– Ott.

A legény szemében komolyság sötétlett. Azonban csakhamar ismét vidám arccal szólott a leánynak:

– A szemed az oka, Ilona.

– Tudom – felelte lesütött szemmel, búsan a leány. – A gyerek is hozzám kívánkozik az anyja öléből, ha ránézek. Valami rossz szemmel vert meg az Isten… Ó, uram bocsá… még bizony megvakulok, ha ilyeneket mondok.

És elmosolyodott.

– Honnan jössz most? – kérdezte a legény.

– A szőlőből.

– Pánczél Örzsétől.

– Honnan gondolja, hogy attól?

– Hát honnan jöhetne máshonnan az ilyen keserves szívű leány! Mit mondott a boszorkány?

– Azt mondta, hogy csak menjek hozzá.

– Mást is mondott.

– Ni, hogy vallat!

A legény vállat vont:

– Ne mondd meg, ha nem akarod.

Szótlanul mentek tovább. Aztán a leány mégiscsak megszólalt:

– Hát azt mondta, hogy hamarosan özvegységre jutok.

– A manót!

– A boszorkány belenézett valami vizes tálba, és azt nézte ki onnan, hogy Dávidka a földben éri meg az esztendő fordulását.

A leány körülnézett:

– De ne mondja ezt el, Andor, senkinek.

A város kapujához értek. A kapu már tárva volt. Ilonát beeresztette a kapus szó nélkül, Andornak elébe tartotta a szakállas alabárdot.

– Idevaló vagyok én is – mondotta a legény.

– Nem ösmerlek – felelte a kapus.

– Idevaló, Komádi bácsi, én ismerem – szólt a leány.

A Komádinak nevezett városkapus idegenül nézett borzas szemöldökei alól a legényre. A szűrt nézte, amely rózsásabb volt, mint a kőrösi szűrök. És futó pillantást vetett a legény süvegére és csizmájára is.

– Kis Mátyásnak a fia vagyok – magyarázta bosszúsan a legény –, a Harangöntő Kisnek.

– Akit fölakasztottak?

– Annak.

Komádi csodálkozva nézett. Hümmentett. Lebocsátotta a földre a feketült vasú alabárdot, és rátámaszkodott az állával.

A leány már akkor elsietett. Kis Andor csak a szoknyája lebegését látta, ahogy egy kerítés mellett besurrant.

A legény a kapushoz fordult:

– Él-e még – kérdezte – az öreg özvegy Gombos Jánosné?

– Gombos Jánosné?

– Az. Az apám húga.

– Az apád húga?

– Az no – szólt türelmetlenül a legény –, az apámé, akit felakasztottak.

És éles nézéssel metszette át a kapus otromba bámulását.

– Él – felelte Komádi.

S lóértő szemmel mérte végig a legény paripáját.

– Ott lakik még a felső soron?

– Ott.

A legény megbillentette a süvegét, és tovább-ballagott.

A piacon már rakodtak az árus asszonyok. A kapukon innen-onnan ökrös szekerek cammogtak elő. Néhol az udvarokon aprómarhát etettek az asszonyok.

A legény meg-megállt és nézett. Néha egy ház előtt állt meg, néha egy fa előtt. A templom előtt is megállt, és a lépcső oldalkövét nézte, egy nagy márványkövet, amelynek fényes háta visszatörte a nap sugarait.

– Itt csúszkáltam – szólt a kőre mélázva a legény.

Mit nézett rajta? Azt, hogy a kő nem olyan nagy, mint amekkorának ő az emlékezetében tartotta. Ő bizony kétszer akkorának tudta, pedig hát a kő nem változhatott.

A ló rátette az állát a legény vállára.

– Megyünk, megyünk te bolond – szólt a legény.

S megveregette a lónak a pofáját.

A városháza előtt megint megállott. Két gatyás ember ült ottan a csupasz földön. Keze-lába mind a kettőnek kalodában, s előttük két karón két kis vörös makrapipa, jeléül, hogy a bűnhődők dohányszívásban találtatódtak.

Az egyik még aludt. A másik fölemelte a fejét, és reggeli kedvetlenséggel mordult a legényre.

– No, mit bámulsz? Emberen esik ez, nem ökrön!

A legény továbbhaladt a két hosszú házsor között. Egy háznál aztán megállott. Vén háromágú eperfa árnyékolta azt a házat, mintha keresztfa lett volna valamikor, s az változott volna élőfává.

A ház maga alacsony, régi nádtetős. Éppen olyan, mint a többi száz meg száz parasztház: két ablak az utcára, a többi az udvarra; a padláslyukon paprikafüzér; az udvaron gémeskút; hátul fészer meg istálló. Csak éppen hogy a kapuk betűi változtak. Az eperfás háznak a kapuján a két bevésett betű: K. M.

A legény benézett a léckerítésen át az udvarra.

A kútnál egy kék ruhás öregasszony mosta az arcát. Egy lompos fehér kutya mordult a kapu felé. Az asszony kinyomta a vizet a szeméből, és odanézett.

– Juli néném – kiáltotta a legény – eresszen be, Juli néném!

Mert a kapu zárva volt még.

Az asszony, ahogy az előbb levette a két kezét a szeméről, azonmód fölemelve tartotta még a füle mellett, és bámult azon arca – vizesen, mindenképpen látóra erőltetve ráncos vén szemeit.

– Én vagyok, Juli néném – szólt ismét a legény. – Én vagyok: Kis Andor.

Az asszony akkor hirtelen beletörülte az arcát a kötényébe, és a kapuhoz sietett. Félretaszította a fanyelvet, és visszahátrált.

– Andor! Te vagy, Andor!

– Én, én, no – szólt a legény.

Belépett, és a lovát is behúzta maga után.

Az udvaron aztán kezet csókolt az asszonynak. Megcsókolta az arcát is.

– Seregeknek ura! – álmélkodott könnybe áradó szemmel az asszony. – Jaj, édes lelkem! Mindjárt elájulok!

– Azt pedig ne tegye – felelte mosolyogva a legény. – Nincs miért.

– Hát honnan jössz? Hát élsz te? Azt hittem, a török vitt el!

És összecsapta a kezét, majd a nyakába borult a legénynek, összevissza csókolgatta.

– Gyere beljebb, lelkem. Jaj, édes fiam te, csakhogy megkerültél! A lovadat, gyere, kössük be az istállóba. Jaj, de megnőttél kedves virágszálam! De szépen fölemberedtél lelkem!

Aztán megfordult, és a kapu felé szaladt:

– Szomszédok! Dávidka! Bozsó! – kiáltotta.

De a legény megragadta a karját:

– Ne hívjon senkit, néném. Majd később.

Bementek hát a házba. Az asszony kenyeret, szalonnát és égett bort tett az asztalra, és ismételten csodálkozott:

– Hát honnan jössz, honnan?!

– Apámtól – felelte a legény a kenyérből kanyarítva –, magának megmondhatom, hogy az apámtól jövök.

– A másvilágról? – kérdezte elszörnyedve az asszony –. A másvilágról jössz?

A legény már evett. Csak a fejével intett tagadón. Aztán nagyot nyelt, ivott a kancsóból, és nyugodtan szólott:

– Az apám nem halt meg.

– Nem halt meg?! Hiszen felakasztották! Horváth hadnagy akasztatta fel a Gombosék szőlejében.

– Hát az igaz, hogy felakasztották – felelte a legény –, de azért nem halt meg.

– Nem halt meg! Uram Isten, mit beszélsz te összevissza? Bolond vagy-e? Meg vagy te bolondulva! Jézus Mária!

– Azt beszélem – felelte nyugodtan a legény –, ami igaz. Maguk csak annyit tudnak, hogy az apám fölcsapott hajdúnak, és lovat lopott; és hogy Horváth hadnagy éppen a szőlők alatt járt, mikor az apámat megfogták, aztán mindjárt fel is köttette.

– Egy kajszibarackfára.

– Arra. De nem lett volna szabad felakasztaniok, azt mondja az apám. Még a tyúklopóra is törvényt látnak előbb.

– Mink is azt mondtuk.

– Hanem hogy abban az időben sok volt a lézengő ember, hát a hadnagy mindjárt agyon is verette, akit megfoghatott.

– Most is olyan pogány.

– Hát aztán rosszul kötötték-e fel, vagy hogy eloldozta valaki, azt maga az apám se tudja. Csak annyit tud, hogy egyszer csak fölébredt a fa alatt, és nem látott maga körül senkit se. Csak az Isten csillagait látta az égen. Én akkor éjjel kint háltam a tornácon. Az apám felköltött, és magával vitt a kerten át. Egész éjjel mentünk.

– Hát így vesztél el, lelkem.

– Így. Apám attól tartott, hogy ha még egyszer megfogják, hát még egyszer fölakasztják. Azért vitt engem magával.

– És hova vitt?

– Messzire van innen az a hely, néném. A Tisza egyik kis szigetén vontuk meg magunkat. Apám ott nevelt fel. Most is ott van.

– És miből éltetek?

– No bizony, ne gondolja, hogy orzásból. Apám akkor szent fogadást tett a szegedi fekete Szúz Mária lábánál, hogy soha többet, míg él, nem nyúl a máséhoz. Halász lett. Engem becsületben nevelt, és csak most, hogy eljöttem, most beszélte el, micsoda vétkes életet hagyott itt Kőrösön.

– És most is halász?

– Most is. Kunyhóban lakik télen-nyáron a szigeten. Mikor elfogyott a kenyerünk, halat vittem be a városba, és eladtam.

– Istenen, Istenem – szólt a könnyeit törülgetve az öregasszony –, de szeretném látni. Azóta már az is megöregedett.

– Fehérre – felelte a legény.

Elvégezte a reggelizést. Fanyelű bicskáját a mellénye zsebébe tette.

– Ne beszéljen erről senkinek se, néném – szólott komolyan.

– Mondja inkább, hogy a törökök vittek el engem, és hogy megkerültem. Hanem én álmos vagyok. Éjjel jöttem.

– Feküdj le lelkem. Ágyast bontok.

A szomszédból muzsikahangok szálltak át. A cigányok igazgatták a hegedűiket. Egy cimbalom hangolása pengett olykor belé.

– Itt lakodalom lesz – szólt az öregasszony –, Dávidka Feri esküszik. De talán azért tudsz aludni.

– Ne bontson ágyat – mondta a legény. – Sohasem aludtam ágyban.

Azzal végigdobta a karoslócán a szűrét, és ráfeküdt.

2

Éjfélkor a cigányok rázendítették a menyasszonykísérőt, és a fiatal pár átment a kétszobás kerti hajlékba.

A vőlegény ugyan már jól elviselte a legényszűrt, nem is egyet pedig, de azért öregnek se mondható. Fiatal feleség mellett fiatal Matuzsálem is.

Dávidkáék különben is abból a kesefajból valók, amelyiknek csak harmincesztendős korában nő egy kis ürgebajusza; a hajuk meg olyan seszínű szőke, hogy meg se őszül, csak egyszer fehérre válik.

Hát bizony, ha embernek nem is, de legénynek vén legény volt már Dávidka Ferenc. Hosszú legénységében mindig a módos lányok körül forgolódott, de bizony azok inkább a kútba ugráltak, hogysem hozzámenjenek. Utoljára aztán Dávidka ráütött a zsebére, és azt mondta:

– Nem kérek többet: veszek!

És vett.

Íme, ott halad vele a vett leány az égő gyertyák között, amikkel sorfalat állnak a fehér ruhás nyoszolyóleányok, kék ruhás ifjúlegények, a kerti házig. Dávidka diadalmasan lépeget. Nyakatlan halfeje büszkén és ragyogóan ül a vállai között. A menyasszony halványan, lesütött szemmel megy mellette.

A cigányok még egy altató nótát játszottak az ablak alatt, azután nem maradt ott más, csak az egyik vőfély, aki kivont karddal állott a ház előtt.

Állott, míg odabent az első házban újra rá nem kezdték a muzsikát. Akkor visszadugta a kardot hüvelyébe, és pipát vett elő a dolmánya zsebéből. Kicsiholt és rágyújtott. Szívta jóízűen, arccal a ház felé vigyázva.

Fél óra múlva fölváltotta a másik vőfély, egy szikár magas legény.

– Van-e dohányod? – kérdezte susogva.

– Van – felelte a másik.

És átadta a dohányzacskóját.

– Ne soká maradj – szólt a hosszú legény a pipáját tömködve –, inkább gyakrabban váltsuk föl egymást.

A másik a ház felé pillantott.

– Pajtás – susogta –, baj van Petenden.

– No.

– Hát tudod, ahogy itt álltam, hozzám vert a beszéd a házból.

– Mit beszéltek?

– Nem kellene tán elmondanom, de tudom, hogy te is kerülgetted az Ilonát. Hanem kezet rá, hogy nem adod tovább.

A legény kezet nyújtott.

– Hát tudod, amint beértek, a szoba egyszerre kivilágosodott.

– Gyertyát gyújtott az Ilona.

– Azt. Ez mindjárt gyanút keltett bennem, hogy mondok, minek ide a gyertya? Egyszer csak hallom, hogy aszongya: – Mit akar, Ferenc? – Ej, aszongya a Feri, hát nem vagyok-e urad? – Uram az ajtón kívül, de nem idebent – feleli a menyasszony. – Fenét – mondja a Ferkó. Aszongya rá az asszony, hogy aszongya: – Elfelejtette kend, hogy mire esküdött? – Nem, aszongya a Ferkó, nem felejtettem el, de látod, csak olybá vettem, mint a borbély biztatását, mikor fogat húz. – No, aszongya az Ilona, én nem vettem annyiba. Aztán sok mindent beszéltek még, de egy darabig nem hallottam a muzsika miatt. Mikor aztán a muzsika elszűnt, hallom ám, hogy az Ilona szinte kiáltva mondja: – Ha még egy lépést tesz felém, beleszúrom!

– Kést vett elő!

– Bizonyosan. Hogy kibe akarta szúrni a kést, nem tudom.

– Kibe? Hát a Feribe.

– Nem gondolnám. Meg a Feri attól nem is ijedt volna meg.

– Hát megijedt?

– Úgy elhallgatott, mint a töröklátó gyerek.

– Úgy kell neki!

– Mingyár rá hallottam aztán, hogy átmegy a másik szobába, és hogy a kulcs megnyikordul az ajtóban.

– Úgy kell a kutyának!

– Hallgass csak…

A két legény hallgatódzott. A gyertya már el volt oltva. Nem hallatszott többé semmi beszéd.

3

Delet harangoztak, s Kis Andor még aludt. A konyháról zöldpaszuly-illat járta át a házat. Az öregasszony be-befordult, és nézte a legényt. Még mindig csudálkozott, hogy előkerült a semmiből.

De hát örvendezve csudálkozott. Hogyisne, mikor ő nevelte tízéves koráig. A maga gyermekének tekintette.

A hangszóra megmozdult a legény. Fölemelte a kezét, és kinyújtotta.

– Ilona – rebegte álomtól zsibbadt nyelvvel.

Azzal fölébredt.

Csodálkozva nézett a nénjére meg az ajtóra.

– Hol az a kék szemű? – kérdezte az álom mámorában.

– Kit keresel?

– Ilonát – felelte a legény.

Felült, és a szemét dörzsölte.

– Micsoda Ilonát?

– Tegzös Ilonát.

– Tegzös Ilonát? – szólt bámulva az asszony. – Most jöttek haza a templomból.

– A templomból?

– Onnan hát. Nem hallod, hogy muzsikálnak?

A muzsikaszó valóban átdünnyögött a szomszédból. A legény fölkelt.

– Álmodtam – mondotta. – Bolond álom. Mikor jöttem, akkor találkoztunk. Azért álmodtam. No, bolond álom.

Kiment az udvarra. Megnézte a lovát. Azután megmosakodott, és ruhát váltott. Míg a nénje főzött és habart, bejárta a házat meg a ház mögött levő kis kertet. Nem volt a kert nagyobb, mint amekkorára a szín árnyékot vetett: a többit régen megvette a szomszéd.

Az asztalnál aztán elmondta a legény, hogy minek jött Nagykőrösre.

– Beállok – azt mondja – szolgálatba a város bírójához. Ha fel nem fogad, várok. Majd csak megfogadnak, vagy katonának vagy salitromfőzőnek, vagy akárminek.

– A bíróhoz? Mért éppen a bíróhoz?

– Annak sok a csimbókja, néném. Az egyik csimbók az, hogy megtudjam, mit tennének apámmal, ha előkerülne?

– Csak nem akar tán hazajönni?

– Nem. Megszokta már ottan. Hanem azt szeretné, hogy én más városban megházasodhassak.

– Hát van valakid?

– Nincs. De most már benne vagyok az időben. Az apám szeretné megérni, hogy asszony legyen az oldalamon.

– Hát te is ott akarsz lakni, fiam?

– Ott. Ha tisztázhatom az apám dolgát, akkor a városban fogunk lakni, vagy valami olyan községben, ahol a török ingyen ad telket, házat, ha pedig az apámnak a holtak között kell maradnia, akkor én is ott maradok vele a rejtekben. A halászatból megélünk, csakhogy akkor nem házasodhatok meg soha.

– Mért ne házasodhatnál?

– Hát tudja, a miatt a barackfa miatt. Megtudhatná az asszony vagy a hozzávalói. Szóval az akasztófa nem illik be családi ereklyének.

– De hát én még most se tudom, hogy hol van a te apád?

A legény a fejét rázta.

– Annak a helynek nincs is más tudója, csak az a jó Isten meg én. Kigyelmednek meg, ha meg is mondanám, mit tudna róla? Annyit tudna, mintha azt mondanám, hogy túl van az a hely az Óperenciás tengeren.

A városbíró hivatalszobája azon a napon bazárhoz hasonlított.

Az asztalokon aranyos gyöngyházas kések, hófehér bodros kócsagtollak, hamvas gémtollak, kénsárga és piros karmazsinpapucsok, tőrök, kardok, szőnyegek, pipák tarkállottak szerterendezve. A földön meg az asztalok alatt egynéhány szép rókabőr vöröslött.

A bíró még a tegnapi lakodalomtól zákányos fejjel ült a csillogó és tarkabarka mindenség között, s hasonlított az álmos pulykához, amely vöröskék orrát lógatva bóbiskol az árnyékon.

A nótárius – fekete hajú kun ember – rendezgette a ládákból kirakott csecsebecsét.

– A nazur bégnek – mondotta az írásba tekintve – itt van egy téhely gyöngyházas kés. A tatár agának két rókabőr. A szubasának fehér darutoll, három. A kádinak egy kettős aranyos kés. Olcsóbb is megtenné – szólott az írásból föltekintve.

A bíró fölnyitotta a szemét.

– Persze, persze – mondotta –, adjunk neki egy pár papucsot.

– Még az is sok. A jancsár-aga deákjának is papucsot viszünk.

– Hát egy halat.

– Jó – felelte a nótárius.

Rápörcögtette a lúdtollat a papirosra, aztán a tarkójára vakart.

– Mégse lesz elég az a hal. Míg a templomjavítás tart, nem adhatunk neki ilyen olcsó ajándékot.

– No persze – felelte a bíró –, hát csak írjon föl egy pár papucsot.

– Inkább adjuk neki azt a kétágú kést, legalább lerázzuk a gondot erre az esztendőre.

– Jó – felelte a bíró a szemét dörzsölve.

A nótárius újra törült, és újra írt, azután folytatta:

– A kihajának egy oroszlános tallér. A kincstartónak egy arany. A pénzolvasónak öt forint.

– Azt az egy rossz forintot is közibe kell adni, amit tőle kaptunk.

– Az inasoknak egy-egy forint.

– Hát a sajtok?

– Hat.

– Méz?

– Két bödön.

– Hal?

– Holnap reggel itt lesz. Ezzel hát rendben vagyunk.

A nótárius bekiáltotta a tizedest.

Elrakatta vele az ajándékokat egy vörösre festett vasasládába.

– Egy legény van itt – szólt be a tizedes az ajtón –, bíró uramat keresi.

– Micsoda? Kicsoda?

– Az akasztott Kis Mátyásnak a fia.