Illés György

A királyné testőre

Királygyilkosság
a mohácsi vész árnyékában

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

Impresszum

ELSŐ FEJEZET

Fehér fellegek úsztak az égen. A Tisza-parton apró legényke játszadozott a tavaszi pázsiton és láncfűből font koszorút akasztott a homlokára. Aztán hirtelen felvetette a fejét, s a felhők alatt elhúzó saskeselyűt bámulta tátott szájjal. Nézte, nézte a magasan, mozdulatlan szárnyakkal repülő madarat, majd nagyot kiáltott:

– Hová repülsz, te beste madár?

A saskeselyű nem hallotta a kérdést, úszott tovább a levegőben méltóságteljesen, Budavára felé.

– Mondd meg apámnak, ha találkozol vele, hogy ideje már hazatérni – kérlelte hangos szóval a gyerek és két kézzel tépte le a homlokát övező láncfű-koszorút.

Libák úsztak a folyóban. A kisfiú arca felderült és kavicsot kapott fel, hogy a vezérgúnárt eltalálja.

– Úgyis eltalállak! – rikkantotta jókedvűen, és célba vette a gúnárt.

– Feri, Feri, miért bántod őket? – hangzott fel szelíd szemrehányással, mire a fiú megfordult:

– Anyám, édesanyám, csak úgy játszottam a libákkal!

– Puha párna lesz a tollukból, a húsukból meg finom pecsenye! – A fiatal, szelídarcú asszony magához ölelte a fiát.

– Egy saskeselyűt láttam anyám, – újságolta a gyerek – nemsokára apámhoz ér!

Anyja ölébe hajtotta fejét. Az asszony megsimogatta barna fürtjeit, megcsókolta a homlokát, elgondolkozott, aztán fáradtan mondta:

– Apád nagyon jó ember, fiam, csak igen keveset érzünk a jóságából…

– A király katonája! – mondta büszkén a fiú.

– A király katonája valóban – felelt az asszony és elnézett messzire.

A kisfiú leszakított egy fehér bóbitás pitypangot, megfújta, hogy egyetlen pihe se maradt rajta.

– Így veri a törököt darabba az én apám!

– Egyszer így veri majd a török is apádat, s te árva leszel az öcséddel együtt…

Az asszony szeme könnyes lett, a fiú elhallgatott és behunyta a szemét.

A ludak kitipegtek a folyóból. A magas kerítésű Sárffy-ház kapujából bundás kutya kullogott elő és a közeli szántóföld barázdáján elindult egerészni.

A gyerek elszundított, az anya nem mert megmozdulni, pedig a hídon kis lovascsapat verte fel a port. Egy pillanatra megdobbant az asszony szíve, hátha az ura jött haza néhány órára, de amikor látta, hogy letértek az udvarház előtti térről nyugati irányba, tudta, hogy idegen harcosok. Aztán felismerte a csapat lobogóján Magyar Balázs főkapitány címerét. A fényes csapat büszkén porzott az úton, be se néztek Mártélyra.

Régen elnyelte már a messzeség a távozó sereget, amikor felriadt a gyerek:

– Úgy megrémültem hirtelen!

– Mitől, kisfiam, amikor senki sem bántott?

– Csak attól, hogy hirtelen felébredtem, pedig milyen gyönyörű álom volt, anyám.

– Nos, halljam, mit álmodtál, fiam.

– Sereget láttam, olyan fényes sereget, amilyen csak a királyé lehet.

– Ez valóság volt, itt vonult el Magyar Balázs úr egyik csapata!

– Itt? – álmélkodott a fiú.

– Itt ám, amíg te szundítottál.

– De én nem erről a seregről álmodtam szépet.

– Talán bizony apád seregével találkoztál álmodban?

– Ez a sereg annál is szebb, különb volt, mert minden szerszámja, minden vitéze fénylett az aranytól, ezüsttől.

– Akkor te a mesék világában jártál.

– Vagy még annál is messzebb, anyám. Ennek a szépséges seregnek én voltam a vezére. Minden szavamra hallgattak, egy intésemre halálba rohantak. A fejemen vert aranyból ilyen korona volt, mint ez a pitypangból font koszorú.

– Még megérem, hogy királyfi leszel, hékás – tréfált az anya, de a gyerek nem mosolygott:

– Én királyfi nem leszek, de törökverő katona igen! Mert én Sárffy Tamás fia vagyok – húzta ki magát és nevetett, amíg anyja arcán átsuhant a szomorúság.

Aztán megfogta a kezét, hogy kettesben hajtsák haza a libafalkát, mert délebédre be akartak érni a házba mindketten.

A kapu előtt ismeretlen öregember állt, akinek két szeme helyén éktelen seb szörnyülködött. Jobb karja csonkján szennyes tarisznyát lóbált, és amikor meghallotta, hogy hangos szóval közelednek felé, siránkozva jajongott:

– A názáreti Jézus nevében könyörüljetek rajtam, szegény világtalanon!

– Koldus – állt meg a gyerek, amikor az aszott arc két rettenetes szemgödrét meglátta.

– Gyere, majd küldünk neki egy darab kenyeret, egy tál meleg ételt – mondta az asszony.

A gyerek eleresztette az anyja kezét, odaszaladt a koldushoz és megkérdezte:

– Bátya, hol hagytad a szemed világát?

– Elvették az urak, Isten büntesse meg őket! – fordult a koldus a hang felé.

– Urak? – hüledezett a gyerek. – Mit tettél, hogy éppen ezt vették el tőled? Honnan jöttél?

– Budáról fiam. Megverte az Isten azt a népet, mely nem állja saját fajtáját, megveti a szegényeket! – Mondta szomorúan a koldus és ment tovább. Kezével szánalmasan tapogatta a kőfalat.

– Miért szúrták ki a szemét ennek az embernek?… – kérdezte anyját a gyerek.

– Mert cudar volt. Bizonyára lázongott Isten ellen, pap urak ellen, ami szent.

Közben felértek a tornácra, ahol Mihály, az udvaros úgy támaszkodott az egyik oszlophoz, mintha egy anyagból gyúrták volna őket. Kopott, szürke ember, s hamuszínű a vén bazaltból faragott oszlop is. Mihály a gyerek vállára csapott:

– Feri, jössz velem szénacsinálásra, tudod a Szépmezőre, ahol tavaly fürjet fogtam neked…

– Nem megy veled a fiam, éppen elég badarságot összehordtál már mindenféle beszéddel. Feri a pap úrhoz megy latin szóra ebédelés után.

– Kár a fejét tömni azzal, amihez semmi kedve nincs…

– Én vagyok a fiú anyja, én mondom meg, hogy mi kell neki, te a többivel törődj!

– Csak arra gondoltam, asszonyom, hogy ha az apja gyalog-kapitány, ő legalább sereg-hadnagy legyen ezer lovassal, igaz-e, fiam? – kacagott a vénség és kifordult a tornácról.

A házból húsoskása ízes illata szállt feléjük, amit Sárffy asszony édesanyja osztott szét kemény cseréptálakba a hatalmas tölgyfaasztalon. Az öregasszony kárpált, hogy hol jártak ezek ketten, mert már éppen azon volt, hogy a kutyáknak szórja az ételüket. Ő vénségére nem strázsálhatja senki fiát, borját. Áldott jó lélek volt, de nagy átok rajta, hogy semmit szó nélkül nem hagyott.

A nyitott kapuval szemben kanyargó országúton porfelhő támadt. Tavaszi por. Isten tudja, kinek a nyomán.

Az asszony nyugtalanul leste a porból kibontakozó vasderes paripát és kiszaladt az útra. Sárffy Tamás hat emberrel közeledett a szürke paripáján, s mikor meglátta az elé szaladó asszonyt, leugrott nyergéből és kitárta a karját. A két ember egybefonódott, a lovas vitézek összemosolyogtak.

– Megjöttél, uram, Tamás? – fogta át az asszony öles növésű emberét.

– Itt vagyok Boris, hogy soha többé el ne hagyjalak!…

– Soha? – csodálkozott az asszony. Nem tudta elhinni, hogy jól hallotta ura szavát.

– Soha! – nézte keményen asszonyát Sárffy Tamás.

– Óh, egek, hogy ezt is megértem!

– Sárffy Tamás szabad, mint a király, senkinek sem szolgája többé – elindult a kapu felé, s ahol a kopott címer ékeskedett, megbillentette süvegét. Erre leugrott a kőfalról idősebb fia, Feri és szó nélkül ölelte át apja lábát.

MÁSODIK FEJEZET

A mártélyi ház feje elszánta magát, hogy ezután családjának szenteli életét.

– Voltam én már távol eleget a házamtól, lássa már más is, merre van a világ vége! – mondta nevetve asszonyának. – Amit apám örökségül hagyott rám, épségben van. Mártélyi házam, jobbágytelkeim rendben, s Algyőn is akkor veszek szállást, amikor kedvem tartja. Három határból hozzák ide a dézsmát, van mit aprítani a bivalyok tejébe, mit kívánhatnék még?…

Sárffy Tamás másnap kivitte nagyobbik fiát a távoli, virágos mezőre, ahol a jobbágyok vágták a rendet és nagy gonddal forgatták a szénafüvet.

Hirtelen gyenge fájdalmat érzett a gyomra táján, maga se tudta, hogy miért, hogyan. Oda se neki, gondolta, aztán közelebb lépett a jobbágyokhoz, akiket név szerint ismert.

Az első kaszás, vén paraszt, megállt egy pillanatra, megtörölte verejtékező üstökét:

– Jó egészséget gazdánk, nemes Sárffy Tamás úr.

– Nektek is erőt, egészséget, emberek! Mire végzitek?

– Csak amire a szegény föld népe végezheti. Húzzuk az igát, mert ennünk kell, gyermekeink kenyeret kérnek, s mi nem mondhatjuk, hogy menjetek, keressetek magatoknak!

– Keserű a szád Lőrinc! – szólt Sárffy. Bizsergett a vére, s tudta, hogy közülük nőtt ki az ő kapitányi süvege, hiszen öregapja is paraszt volt a mártélyi földeken. Ezért nem tudott kegyetlenül és embertelenül cudar lenni az itteni parasztokkal. Más vidéken, ostorral odacsördített az úton lassan cammogó jobbágyok füle közé, ha nem tértek ki elég gyorsan előle, de Mártélyon vagy Algyőn mindig úgy érezte, hogy innen sarjadt ő is, vére azonos velük.

– Mi okod panaszra Lőrinc, úgy éltek itt, mint a kiskirályok. Elhozzátok jó szándékotok szerint a dézsmát, jut is, marad is, aztán ki törődik többé veletek…? – nézett keserűen a vén parasztra Sárffy Tamás.

– Ki törődik, hát a nagy ég, uram! Az, semmi más! Senki sem törődik velünk. Az adót beszeded te is, a király is, a pap urak is, de mit kapunk mi ezért?

– Más földesúrnál legalább ötven botot kapnál ezért a beszédért – szólt közbe Mihály, mert már sokallta a fecsegést.

Sárffy Tamás elindult a fiával a falu felé. Mikor már a jobbágyviskók között jártak, szomorúan mondta:

– Ládd, ilyen elégedetlen fajta ez. Én szeretem őket, jól bánok velük, esztendőkig azt adták, amit akartak, s mégis tele vannak panasszal, váddal…

– Sokszor gondolkodtam én is ezen, hogy mi fájhat nekik – nézett az apja szemébe a gyerek.

– Te? – ámult az apja.

– Én is hallom lépten-nyomon, hogy zúgolódnak, keseregnek. Kérdeztem Márton urat, a papunkat, hogy mi lehet az oka, de ő csak azt mondta: sülve jók csak ezek, fiam, ne törődj velük. Én mégis sokszor gondolok rájuk, nem szeretnék a helyükben lenni!

– Te, az ő helyükben, balga beszéd! Nemes ember fia vagy, öregapád címeres levelet szerzett, szabadságot, földet két határban, magam a harmadikban, mit keresnél te a parasztok között?

– Én semmit, de ők is emberek, apám, nem?

– Emberek, persze, hogy emberek. De ki dolgozna, ha csak ezt néznénk? – zárta le a szokatlan és kellemetlen beszélgetést az apa, mire fia rávágta:

– Ez igaz, hát ki dolgozna, ha nem ők?

Sárffy Tamás megállt és eltorzult az arca. Felnyögött és a gyomrához nyúlt tapogató kézzel.

– Fáj valamid, apám? – állt meg a fiú.

– Ma már harmadszor érzek erős nyilallást a gyomrom táján.

– El kell hívni Füves Rákelt, az majd megken – ijedt meg a gyerek.

Sárffy Tamás meggörnyedt és arca hamuszürkévé változott. Csak sokára egyenesedett ki, s fáradtan mondta:

– Elmúlt… – szemében ijedt félelem bujkált, hiába próbálta eltitkolni fia előtt.

A délebédet már nem tudta végigenni. Egyre kínosabb fájdalmak gyötörték: végigheveredett a medvebőrös kereveten, forróság öntötte el, majd fázott, hogy vacogott a foga.

Sárffy asszony férje mellé ült és törölgette homlokáról a verítéket.

– Elhivatom Füves Rákelt!

– Hagyjad, Borbálám, majd elmúlik.

A belső házban lehunyt szemmel feküdt a gazda. Arcán szenvedés látszott, ajka fehér volt, mint a halottnak.

A kerevet mellett ott álltak a Sárffy-gyerekek is, az öreg mamával. Gergely könnyezett, de Feri összeszorított szájjal nézte apját, kegyetlen fájdalom járta át lelkét.

Később, mikor zubogott a víz, az öreg Füves Rákel elővette a tudományát és rakta szálanként a füveket a gőzben úszó üstbe. Minden szálnál elmondta a szokásos ördögűző szavakat: imádságot átokkal kevert. Néhány pillanat alatt kellemes illat terjengett, és amikor tiszta vásznon átszűrte az aranyszínű főzetet, még az egészséges ember is kedvet kapott, hogy kortyolgasson belőle. Mézet is rakott bele, aztán a betegnek nyújtotta:

– Idd meg, uram! Még egy keveset érzed a nyavalyát, aztán akár paripára is ülhetsz, kutya bajod se lesz már!

– Hízott birkát, karácsonyi malacot kapsz, ha most igazat mondtál! – mosolygott Sárffy asszony.

Másnapra tényleg jobban lett az úr. Az udvarházban újra kacagást lehetett hallani, és Sárffy Tamás szebbnek látta az életet, mint valaha. Csak a nagymama volt keserű és szomorú. Kit ápoljon mostantól? Kiről gondoskodjon?

A nyár úgy telt el, hogy a ház ura nem is törődött a tavaszi fájdalmakkal. Lóra pattant és jókora földjét bejárta, fáradtan ült az asztalhoz minden áldott este. Harcotjárt öreg szürkéje is megifjodott, napkeltétől napnyugtáig vágtatott a határban, ahol Sárffy Tamást megsüvegelték, szerették, és akkor is jót mondtak róla, ha valahol a távoli hegyek között vadászott.

Október derekán Feri örömmel készült arra, hogy apjával ellátogat Algyőre az őszi idő előtt, hogy ottani földjeiket, jószágaikat megnézzék, rendbe hozzák. A fiú olyan boldogan készült az útra, hogy az anyja meg is fedte:

– Talán nem érzed itthon jól magad, hogy ilyen nagyon készülsz?

– Nincs nyugvásom, anyám. Jobban szeretnék már valahol messze lenni a végeken! – nevetett Feri és elszánt tekintettel nézett körül.

Úgy volt, hogy másnap hajnalban elindulnak, amikor éjfél táján roppant fájdalomra ébredt a család feje. Kínjában szinte a nyoszolya fáját rágta. Nosza, mindjárt megfőzték Füves Rákel giz-gaz tudományát, ami pillanatnyilag segített is, de hajnalra újra előjött a fájdalom…

Az útból így semmi sem lett.

Többé ki sem mozdult a mártélyi udvarházból Sárffy Tamás, Mátyás urunk és királyunk gyalog-kapitánya. Egyre rosszabbul érezte magát. Gyengült, erőtlenedett és mire eljött a tavasz, már nem kelt fel többé az ágyból. Fogyott, mint az égő gyertya. Viaszsárga volt a bőre, beesett szemei alig világítottak a fájdalomtól.

Mikor már nagyon a végét járta, meglátogatta testvéröccse, Sárffy Ádám. A két testvér évek óta nem szólította meg egymást, és most, amikor Tamás fölött már a halál virrasztott, Ádámot elhívta a lelkiismeret.

– Hát eljöttél te is? – kérdezte Tamás, és enyhe megbocsátás suhant át az arcán.

– El – ült le a nyoszolya szélére Ádám, és nézte az előtte szenvedő beteget. Hol volt akkor már Sárffy Tamás híres, hatalmas, erős teste, óriás ereje, és mérhetetlen bátorsága!

– Eljöttem testvér, mert látni akartalak. Márton, a pap úr mondta, hogy így vagy!

– Így vagyok, testvér. Ma vagy holnap már eljön az órám. Senki, semmi nem tarthat vissza! Isten elé megyek, szeretnék jól megállni előtte. Ha vétettem valamit, tekints Jézus sebeire, bocsáss meg!

– Én nem haragszom testvér!

Ott könnyezett Sárffy asszony is karján Gergellyel, a kisebbik gyerekével.

– Most beszéljünk egymással úgy, mint a testvérek szoktak. Várom a halált és semmit el nem viszek. Az, ami a tied, vedd el, csináltass írást a pap úrral, hites emberek jelenlétében. Ez a ház maradjon valamelyik fiam kezén, határnyi földemből, húsz jobbágytelkes birtokomból végy el belátásod szerint, de Algyő legyen a fiaim birtokában.

Ádám lehajtotta a fejét, és szánalommal nézte testvérét.

– Kívánságod szerint lesz, Tamás – mondta csendesen.

Sárffy Tamás felemelte jobb kezét, hangja elcsuklott, keserves fájdalom hasított a szívébe, akart még mondani valamit, de kinyújtott jobbja lehanyatlott és szóra induló szája nyitva maradt.

Ádám felállt és csendes mozdulattal lezárta a fénytelen szemeket, aztán keresztet vetett.

– Meghalt szegény, Isten nyugosztalja!

Pár perc múlva körülvette a család a nyoszolyát. Jött a pap és a kihűlő testet megkente olajjal.

Az ágy fejénél állt Feri, az idősebb fiú.

Szeme égett, lelke háborgott, és nem tudta elhinni, hogy már soha többet nem beszélhet az apjával. Nézte a viaszsárga arcot, és nagy üresség tátongott a lelkében. Hihetetlennek, elképzelhetetlennek vélte ezt a szörnyű csapást. Állt, meg se hallotta anyja hangos zokogását. Égő szeméből egyetlen könnycsepp se buggyant ki. Ott térdepelt és sírt az öccse is, aki nem is sejtette, hogy milyen veszteség érte őket.

A nagymama észre vette, hogy nagyobbik unokája száraz szemmel nézi a halottat.

– Átkozott kölyke, ezt még a halál se indítja meg – motyogta önmagának és halkan imádkozni kezdett.

Másnap reggel koporsóba helyezték a holttestet és felravatalozták. Három napon keresztül imádkoztak körülötte és jöttek a halottlátók utolsó búcsút venni. Közelről, távolról érkeztek gyászolók, ahová a hír eljutott. Egykori vitéztársak, atyafiak, rokonok, szomszédok és jobbágyok. Az udvar sarkában hordó bor és üstben rotyogó főzelék enyhítette fájdalmukat.

Negyedik nap este két kecskebakra tették a fekete koporsót, és Sárffy Tamás utolsó útjára indult mártélyi udvarházából.

A menet már a temető útjára fordult, mikor az üres, szomorú udvarház kőkapujában Feri megállt, és a lassan haladó menet után nézett. Amikor a gyászoló sereg eltűnt, az utolsó jobbágy szürke ködmöne se látszott már, egyszerre rátört a fájdalom. Ajka reszketni kezdett, torka elszorult, hirtelen ráborult a kapu kőbálványára és hangosan zokogott. Sírt, sírt és a négy nappal ezelőtti üresség hirtelen felszakadt. Könnyein keresztül látta az anyját, testvérét, a mártélyi házat, amelynek mostantól ő a fenntartó, megtartó férfiembere.

HARMADIK FEJEZET

Sárffy Tamás sírján kakukkfű nőtt és besüppedt a sírhalom, pedig az özvegy két kézzel gondozta minden tavasszal, minden ősszel. Ma is a temetőbe ment nagyobbik fiával, hogy rendbe hozzák a sírt, de el se kezdték a munkát, mert lihegve, futva utolérte őket Mihály, az udvaros.

– Asszonyom, siess haza nyomban, mert kiszórnak a házadból!

– Engem? – állt meg az özvegy kezében a kapa, és hirtelen azt hitte, hogy a vénember megtébolyodott.

– Téged, meg az árváidat, ha mondom!

– Bolond beszéd: Sárffy ivadékainak jussa van a földhöz, a házhoz! – Feri kezében megreszketett a csákány.

– Ádám úr csatlósai megparancsolták, hogy mire a nap lemegy, senki az udvarházban ne legyen!

– Ádám úr? – hitetlenkedett az asszony.

– Úgy van asszonyom. Hetek óta ígért fenyegetését beváltotta. Udvarosával üzente, hogy egyetlen napot se vár. Vagy elmentek szépen, vagy kiszórat benneteket egy szálig…

– Élve innen el nem megyek! – kiáltotta Feri.

– Balga beszéd, fiam. Többen vannak, aztán jobbágyainkat is magukhoz szédítették…

– Elmegyek a királyig, de a jussunkat nem hagyom!

– A király – legyintett fásultan az öregember – a király, éppen ez az, ebben a zűrzavarban el is felejtettem. Azzal jöttek ránk, hogy Mátyás király meghalt!

– A király? – az asszony elejtette kezéből a kapát.

– A király! – fogta még erősebben Feri a csákányt.

– Ha meghalt, akkor vége a magyarok igazságának! – mondta keserűen a sír fölött Mihály.

Némán indultak el a falu felé. Messziről világított a Sárffy-ház fehér fala, kőkerítése, mely körül jobbágyok zsibongtak, tülekedtek.

Bent az udvarban felfegyverzett hajdúk, csatlósok táboroztak, és Sárffy Ádám udvarosa hetykén szájalt:

– Innen a belső házi holmin kívül mást el nem vihetnek urunk rendelése szerint.

– Hívd az uradat, hogy beszéljek vele – szólt keményen az özvegy.

– Uram elment Mártélyról, de meghagyta, hogy mire visszatér, asszonyomékat eltakarítsam innen!

– Úgy?… Hát elfutott a híres?

– Törvényt tenni ment, mert új királyunk lészen!

– Hát, így vagyunk, te tetves! Azért vagytok ilyen cudarok!?! – szólt bele Mihály is. – Tudom, Istenem, hogy Mátyás életében nem mertetek volna ilyenre vetemedni!

– Ne papoljunk annyit, hanem izibe, igyekezzünk legények! – kiáltotta szolgáinak az udvaros.

– Ne mozduljatok, míg itt vagyunk, mert emberhalál lesz! – forgatta meg a kőfejtő csákányt Sárffy Ferenc a feje felett.

Az emberek összenéztek és látszott, hogy senkinek sincs kedve elszánni magát a vakmerő hírű legénnyel szemben.

– Elpusztuljatok az udvarból, és addig a lábatokat be ne tegyétek, míg mi innen jószántunkból el nem megyünk! – nézte szúrós tekintettel az udvarost Sárffy Ferenc.

– Ki innen söpredék, míg egyben vagytok!

A fiú megforgatta a csákányt és úgy sújtott az udvaros felé, hogy az alig tudott félreugrani, de süvegét így is messze repítette a csákány. A csatlósok elszeleltek, mire Mihály a kaput bezárta, elreteszelte.

Délután Márton pap állt a kapuban és bebocsátást kért. Amikor bekísérték nyomban Ferihez fordult és így szólt:

– Sajnos az írás beszél: íme a levél, mely bizonyság arra, hogy elhunyt atyád és testvére között egyezség jött létre a mártélyi javakra…