Illés György

A pokol csendőre

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előjáték  1944

A nyomozás  1969. február

A leleplezés

Impresszum

Előjáték

1944

Gyönyörű június eleji nap volt. Az Andrássy út fái fürödtek a fényben: arany és zöld színű volt az egész világ.

Az Operaház környékén mégis alig járt ember. Aki véletlenül végigment a fasorban, nemigen gyönyörködött a nyári színekben, inkább szaporázta a lépést. Csak a német katonák jártak hármasnégyes csoportokban, vihorászva és egyáltalán nem viszonozva a magyar katonatisztek és volksbundista járőrök üdvözletét.

Az ügyvéd a városházáról sietett vissza Visegrádi utcai irodájába.

Zaklatott és nyugtalan volt. Négy nappal ezelőtt behívták munkaszolgálatra. Nem értette, miért. Méltatlankodott is, hiszen ő katonaviselt ember, nemrég még hadbíró hadnagy volt, így mentességet élvez. Bement a kiegészítő parancsnokságra, akkor tudta meg egy jóindulatú irodakezelőtől, hogy a behívó nem tévedés. Munkaszolgálatra hívták azokat is, akik valamikor tisztek voltak a hadseregben. Megszűnt a mentesség!

Az ügyvéd szeme végigfutott egy szemközt jövő aktatáskás férfin. Szikár, szürke ruhás ember volt. Átnézett az ügyvéd feje fölött, zavarodott és rémült tekintettel.

Ekkor pillantotta meg a csukott, csontszínű autót, amely a járda szélénél állt, határozottan emlékezett, hogy pár pillanattal ezelőtt még nem volt ott. A sofőr mellől két német katona ugrott ki, a kocsi végéből pedig két puskás civil. Az egyik civil az ügyvéd mellé állt.

– Igazolványt!

Az ügyvéd a táskájába nyúlt, nyugodtan adta át a papírjait. A puskás civil belelapozott.

– Doktor Hollósi Aladár vagyok, ügyvéd.

– Azt látom. Csak a sárga csillagot nem. Gyerünk!

– Kérem, fel van varrva a zakómra, tessék – és szétnyitotta könnyű ballonkabátját.

– Jó, hogy nem a hasadra tetováltattad, büdös zsidó. Indíts!

A fiatalabbik civil, szénfekete hajú, kurta bajuszú, legfeljebb tizennyolc esztendős suhanc rettenetes pofont sózott le az ügyvédnek. Hollósi doktor jól látta, hogy a gyűrűsujján hatalmas pecsétgyűrű volt, zöld nyilaskereszttel díszítve. Az ügyvéd felnyögött, arcához kapott, orrából folyni kezdett a vér. A két civil jobbról-balról belekarolt, az autóhoz vezette. A két német egyetlen mukk nélkül nézte a jelenetet, bólintottak, és az autó már ment is tovább, a Jókai térnél megint fékezett.

És az emberek továbbsiettek az utcán, igyekeztek úgy tenni, mintha semmit sem láttak volna.

* * *

Az Óbudai Téglagyár nem volt reflektorokkal megvilágítva, csak gyenge fényű lámpák égtek a kerítésre akasztva.

A foglyok állva várták a hajnalt. Lefeküdni nem volt szabad, mert a csendőrök körbejárkálva ellenőrizték, hogy mindenki talpon van-e a reggeli hűvösségben.

Lassan emelkedett a nap, hatalmas vörös koszorút font maga köré.

A foglyok lehajtott fejjel, szorosan összefogózkodva, némán álltak. Remegett a lábuk a fáradtságtól. Az őrség lövésre kész fegyverekkel figyelte minden mozdulatukat.

Egy csendőrtiszt közeledett gyors léptekkel, már messziről ordítva magához hívta az őrparancsnokot.

– Őrparancsnok, ki engedte meg, hogy itt álldogáljanak a zsidók? Vagy talán sok idejük van a disznóknak? Gondoskodni fogok, hogy szabadidejükben legyen elfoglaltságuk! – kiabált haragtól pirosló arccal.

Az őrparancsnok azonnal kész volt a felelettel.

– Megtagadták a parancsot, Alezredes úr. Kértem, hogy ne maradjanak le, mert széthúzódik a csoport. Erre megálltak és nem akarnak továbbmenni. Figyelembe se vették a kiadott parancsomat – hazudta szemrebbenés nélkül.

Jáger alezredes, a Téglagyár parancsnoka gyilkos szemekkel mérte végig a sorokat. Látszott minden mozdulatán, szemének rebbenésén, ha tehetné, lelkiismeretfurdalás nélkül tüzet vezényelne. De nem tette, hanem magához intette egyik emberét, valamit súgott a fülébe, majd a csendőr gyorsan elfutott. A foglyok rémülten néztek utána. Nem sokáig volt távol, újabb csendőröket hozott magával, akik hosszú botokkal érkeztek. A hátul állókra vetették magukat, és ütlegelni kezdték őket. Csattogtak a botok, tompa puffanás, zuhogás, majd kiabálás hallatszott.

A foglyok reszketve összehúzódtak.

Az ügyvéd középen állt. Feltámadt a szél, érezte a Duna szagát. Távolról kutyák csaholása hallatszott. Jáger alezredes nyakán kidagadó erekkel ordítva kérdezte:

– Ki merészelt beszélni?!

Semmi válasz, minden szó csak olaj lett volna a tűzre. Jáger ismét üvöltve kérdezte.

– Ki szólalt meg engedély nélkül?

Jáger biztonságos távolságot tartva körbesétálta a csoportot.

– Álljon ki az a dög, aki megszólalt. Jöjjön elém, ha kérdeznivalója van az átkozottnak!

Továbbra is néma csönd volt a válasz.

– Nem hajlandó az a zsidó kutya jelentkezni? – szemei már vérben forogtak. – Akkor megkeresem. Mindegyikőtök egy számot fog mondani, és én a hangról fogom megállapítani, hogy ki merészelt engedély nélkül beszélni.

Sokan hallottak már a téglagyári parancsnokról, és tudták, hogy mi fog történni. Jáger egy zsidót kinéz magának, és az lesz az áldozat. Megpróbálja ordítással, fenyegetéssel kicsalni a sorból. Szerencsére ritkán sikerül. Megtörtént, hogy társai nem engedték ki maguk közül, és együtt haltak meg. A gyilkosság után helyszínre érkező bizottságnak azt jelentették, hogy az őrség csoportos szökési kísérletet hiúsított meg. Ezzel az ügy lezárult, és a szökést megakadályozó csendőröket két heti jutalomszabadságra küldték.

Előfordult, hogy valaki minden ok nélkül a mellette állóra mutatott. Az élethez való ragaszkodás néha erősebb az összetartásnál! Jáger szemében mindkettőnek vége volt. A megrágalmazott azonnal meghalt a helyszínen, míg a rágalmazó néhány nappal később útközben, vagy valamelyik munkahelyen véletlen balesetben.

Jáger megállt az újonnan érkezett csoport előtt és rámutatott az elsőre, akinek az egyes számot kellett kiáltania, a mellette állónak a kettest, és így tovább. Lassan, feltartóztathatatlanul közeledtek az ügyvédhez. Összeszorult a torka, szíve a félelemtől majd kiugrott a helyéről. Már csak három ötös csoport, azaz tizenöt társa volt előtte. Jáger még mindig nem találta a bűnbakot. Még mindig nem mutatott senkire. Közben az előtte állók hangosan kiáltották a számokat. Még mindig nincs áldozat… Lehet, hogy az ő sorában lesz? Lehet, hogy rá fog mutatni? Vagy valamelyikünkre, és akkor közös a sorsunk? Együtt halnak meg, s végre kiszabadulhatnak ebből a rettenetes szorításból.

Az előtte álló sor kezdte, már csak ketten maradtak. Az utolsó is megszólalt. Na, most… most következik az ő sora… De akkor Jáger megállította a számolást:

– Na! Ismételd meg, jó hangosan! – ordította a számoló felé, és közben ujjal mutatott a szerencsétlenre.

A fiú elismételte hangosabban, mert először valóban halkan szólalt meg, s talán ez tűnt fel Jágernek, vagy ki tudja?

– Te voltál! Te átkozott zsidó, megismerem a hangodat! Lépj ki!

„Megmenekültem – sóhajtott fel az ügyvéd. – De milyen áron?

A megszólított nem mozdult. Jáger erre mint egy őrült, aki eszét vesztette, üvölteni kezdett. Pillanatra úgy tűnt, hogy a sorok közé rohan, s megragadja áldozatát, de uralkodott magán.

– Gyere csak ki, te mocskos zsidó, ha parancsolom. Itt, mindenki előtt mondd el, hogy mit akarsz! Vagy a társaidnak adtál utasítást a szökésre? Talán a csendőröket szidtad? Az előtted álló sorok hármat lépjenek előre, míg a mögötted állók három lépést hátra. Ez az ötös sor nem mozdul – mutatott a kiszemeltekre.

Egyelőre minden a parancs szerint történt, s ez kissé megnyugtatta a vérszomjas Jágert. Az ügyvéd előtti ötös sor elkülönítve állt, mint a halálra ítéltek. Ezután a kiválasztott férfiakat kutyákkal vették körbe. A foglyok egymásba font karokkal vártak. Mosolyogva néztek Jáger szemébe, s a csaholó kutyáktól sem ijedtek meg. Az idegek harca kezdődött. Jáger megint az állítólagos beszélőhöz fordult, megismételte előző parancsát:

– Lépj ki a sorból, átkozott zsidó, különben a kutyákkal tépetlek széjjel!

– Gyere értem – volt a válasz.

– Engedjétek el a dögöket – ordította a körben álló csendőröknek.

Az öt ember és körülöttük a kutyákat visszatartó csendőrök farkasszemet néztek egymással. A halálmadarak egyre hangosabb szárnycsattogással röpülték körbe a kiszemelteket. Senki sem mozdult.

Halotti csönd. A feszültség egyre nőtt. Talán csak egy szikra hiányzott, hogy a foglyok a fegyverek tüzébe rohanjanak.

– Mi történt? – ordította Jáger. – Nem értettétek a parancsomat? Engedjétek el a kutyákat, a lábam előtt tépjék szét ezeket a szemeteket!

– Alezredes úr, indulni kéne, rövidesen sötét lesz. Hová zárjuk őket? – kérdezte az őrparancsnok.

Jágert azonban nem lehetett egykönnyen lehűteni. Káromkodni kezdett, majd megfenyegette embereit.

– Az összes csendőrt hadbíróság elé állíttatom parancsmegtagadás miatt!

Ez a fenyegetés hatott. A csendőrök lassan bontogatni kezdték a kutyák nyakörveit. Az állatok mintha megérezték volna a következő pillanatok fontosságát, melyeknek ők lesznek a főszereplői, két lábra állva vicsorították fogaikat a foglyokra.

Az ügyvéd tudta, ha valami csoda nem történik, az öt fiú hamarosan megcsonkított, szétmarcangolt hulla lesz. Szédülés fogta el. Szíve a torkában dobogott, várta a halálsikolyokat. De más történt. Mozgolódás kezdődött… Indulás előre. Első lépés, majd a második, és sikerült elérni őket… Mentek előre a foglyok, becsukott szemmel, lehajtott, konok fejjel. Egy pillanat alatt bezárult a kiszemeltek körül a sor… és haladtak tovább. A kutyák csaholása távolodott, s mozgásba lendült az egész csoport.

Most az egyszer? Vagy talán először győztek?

Igen, győztek. Időt nyertek, és pillanatnyi életet. Az ügyvéd már nem félt. Sorstársakra talált, akik egymásért mindent kockáztatnak.

Elérték a legközelebbi klinkertéglás épületet, s halkan bevonultak a nyitott ajtón. A lépteik nyomán felkavarodott porfelhő lassan ülepedett le.

Az est hatalmasat lebbentett köpenyén, és egy pillanat alatt sötét lett. Felvonyítottak a kutyák, s a csendőrök ordítva bíztatták a lemaradó embereket. Géppuskát állítottak fel az ajtóval szemben, s mozdulatlanul vártak.

Feltámadt a szél, s a téglagyár felé hozta a közeli Duna fanyar illatát. Az ügyvédnek a régi nyarak és a nagy evezések jutottak eszébe. Törökülésbe ereszkedett, próbált elszundítani.

A barakk háromszintes priccseit mindkét oldalon elfoglalták. A priccsek fából készültek, rajtuk deszkák feküdtek különböző vastagságban összevissza dobálva. Tetejükön poloskahad ugrásra készen várta áldozatait. Deszkalépcsők vezettek fel a priccsekhez. A lépcsőfokok olyan szélesek és hosszúak voltak, hogy majdnem ki lehetett nyújtózni rajtuk. Akiknek itt se jutott hely, azok a lebetonozott földre feküdtek. Hézagosan helyezkedtek el, hogy át lehessen lépni rajtuk.

Az ügyvéd nem tudta, mennyi idő telhetett el, mikor valahonnan egy hang azt ordította: víz, víz… Felugrottak helyükről, és egymást taposva furakodtak előre. Miután mindenki teleszívta magát, mint a szivacs, elviselhetőbbnek látszott a világ. A szomjúság okozta szörnyű kínok megszűntek. De hamarosan jelentkezett a jellegzetes mocsár-íz, mely bizonyította, hogy a Dunából szivattyúzták ki a vizet.

„Meg kell szökni – határozta el az ügyvéd. – Társ kell, megbízható társat kell keresni. De ki vállalkozik erre az őrültségre?” Körbenézett, olvasni próbált a tekintetekből. Azt mondják, a szem a lélek tükre. Senki sem nézett rá, senki! Szeretné a társai fülébe ordítani; hiába bíztok a szövetségesekben, mindenki elfeledkezett a zsidókról. Senki sem akar hallani a magyarországi deportálásokról, a halálgyárakról, mindenki nyugalom és béke után áhítozik. A zsidók csak magukra számíthatnak! Csinálni kell valamit, mert mindannyian elpusztulnak előbb vagy utóbb. Akárhogy is, de találni kell egy társat!

A barakk falának támaszkodva aludni próbált, de elkerülte az álom. Arra gondolt, milyen kegyetlen az élet, s csupán játékszerei vagyunk a sorsnak. Egy őrült megváltoztathatja a világ arcát, vörösre festheti az emberek vérével anélkül, hogy a többség ellenkezne vagy ellenállna. Vajon a szövetségesek legyőzik Hitlert? Felébredhetünk a szörnyű álomból? És ha mindez nem álom, hanem valóság? Talán csak a képzelet játékának áldozatai vagyunk, s mindez csak a fantázia szüleménye! De ha ez a Téglagyár valóság, van-e ember Európában, aki elhiszi, hogy ez megtörténhet ? A XX. század negyvennegyedik évében, Budapesten?… Senki! Vagy csak azoknak hihető, akik szereplői ennek a rettenetes jelennek?

Ébredés után szeretett volna legalább megmozdulni, de nem lehetett, mert annyira a fekvők közé ékelődött. Testéről folyt az izzadság, pára burkolta a sárgán világító villanykörtét. Úgy érezte, hogy hatalmas víztócsában fekszik. Szomszédjai még horkoltak.

Távolról ajtócsapkodás. Számolta az ajtók csukódását, és találgatta, mikor kerül rájuk a sor. Fülelt, mikor nyílik és mikor csukódik a szomszéd ajtó.

A vér egyre veszettebbül dobolt a fülében. Mintha a messzi távolból az egyik ajtó csukódásának pillanatában lövést hallott volna, bár az sem lehetetlen, hogy ideges képzelete játszott vele. Lélegzetét visszafojtva figyelt… Igen, valami történt. Lábdobogás, fejvesztett rohangálás verte fel a kriptai csöndet. Hallotta a csendőrcsizmák talpainak koppanását. Futottak, de miért? Most már biztos volt abban, hogy nem tévedett, lövés dörrent az imént, jól hallotta!… Hirtelen néma csönd lett. A foglyok tovább aludtak a koporsóban, csak az ügyvéd virrasztott. Valami lógott a levegőben… talán a vihar előszele. A halál angyala itt röpködött a fejük felett.

Valaki vagy valakik megszöktek, villant át agyán a felismerés. Megelőzték… A következő pillanatban kopogás hallatszott a falon. Jött a hír, vagy üzenet, melyet meg kellett fejteni. Kálmán Jancsit, a szomszédját kezdte ébresztgetni. Régen iskolatársak voltak, most újra összekerültek. Az egykori híradós tiszt, a Tungsramgyár főmérnöke álmosan, értetlenül nézett az ügyvédre, de amint ő is meghallotta a kopogást, egy pillanat alatt éber lett. Halkan felkeltette a fal mellett fekvőket, s a helyükre húzódott. Fülét a falra tapasztotta.

– Szökés volt? – kérdezte az ügyvéd.

– Igen, szökés!

– Gondoltam, mert nagy volt a rohangálás és lövést is hallottam.

– Lövést? Szerencsétlen… – suttogta maga elé Kálmán Jancsi. – Az egyik legjobb barátom volt. Garas. Évekig dolgoztunk a tervezőirodán. Várj egy kicsit… Ahogy a kopogásból kiveszem, ma éjjel valahogy kisurrant, átvetette magát a kerítésen, és a HÉV-sínekre esett. Aztán feltápászkodott, és futott a Duna felé. A csendőrök kővé dermedtek…, majd észbe kaptak, s lövöldözni kezdtek. Ezt hallottad Te is!

– No, és sikerült?

– Elkaszálták szegényt! – felelte lehajtott fejjel.

Lassan ébredeztek a foglyok. Pillanatok alatt mindenki értesült a szökésről. Mindenkinek volt valami megjegyzése, mondanivalója. Kálmán Jancsi szerint szigorú rendszabályokat fognak bevezetni, hogy senkinek se legyen kedve dobbantani. A szökésért pedig valakit, vagy valakiket felelősségre vonnak. Jáger valószínűleg lecsap a szolgálatot teljesítő őrparancsnokra, mert észre kellett volna vennie, hogy valami készül. De a foglyok sem úszhatják meg büntetés nélkül. Egy ilyen vakmerő kísérlet nem történhetett előzmény nélkül.

– Ez nevetséges! – morfondírozott az ügyvéd. – A világ minden táján a szökés a fogoly eltörölhetetlen joga, és a közösséget ezért büntetni nem lehet!

– Ügyvéd úr! Térj vissza a földre! – súgta Kálmán Jancsi. – Itt vagy a Téglagyárban, itt nincs jog, és nem lehet mentő körülmény az elkövetett tett magyarázatára. Sőt, Jáger fejében még az összejátszás lehetősége is megfordulhat, s felelősségre vonhat mindnyájunkat… Keserves órák elé nézünk.

Ezen a napon elmaradt a reggeli. A foglyok hiába vártak, kérdőn néztek egymás éhségtől csillogó szemébe. Ki adhatott volna az elmaradt reggelire magyarázatot? Egyáltalán az ittlétükre ki adhatna magyarázatot?… A Téglagyár zsongó méhkashoz hasonlított, mintha elfeledkeztek volna a rabokról.

A hőmérséklet ugrásszerűen emelkedett. Elmúlt az „itatás” ideje is, nem jött a lajtos kocsi. A szomjúság kezdett elviselhetetlen kínokat okozni. Szigorúbbá váltak az ellenőrzések.

Recsegve megszólalt a hangszóró, és Jáger hangja bömbölve áradt szét a téglagyári épületek és barakkok között.

– Piszkos zsidók, rohadt bolsevisták, hazaáruló katonaszökevények! Amíg tűzben és vérben születik meg az Új Európa, addig ti szökdösni próbáltok. De mi elkaptuk az éjszakai patkányt, megkínoztuk, agyonlőttük. Ebből tanuljatok! A bátyja segítette a szökésben. Őt gúzsba köttettem az udvaron.

Az ügyvédet megdöbbentette ez a szörnyű, középkori fenyítés. A szerencsétlen kezét, lábát összekötik, majd hátrafelé addig görbítik, amíg a tarkója el nem éri a sarkát. Az eredmény minden esetben ájulás és gerincroppanás, amit a büntetés végrehajtása után észlelnek. Időszakos vagy örökös bénulás.

– Ezt a fenyítést csak orvos jelenlétében alkalmazhatják – jegyezte meg az ügyvéd.

– Jáger orvos nélkül végezteti! – felelte Kálmán Jancsi. – Éppen akkor sosincs a közelben orvos!

Az éhség és a szomjúság pattanásig feszítette a hangulatot. Dél felé járt az idő, amikor benyitott egy csendőr.

– Felkészülni az ebédhez!

Tízes csoportokban kellett az ajtó előtt gyülekezni. Három drótszálra akasztva egy nagy lavór indult befelé tíz ember számára. A lavórban tíz adag babfőzelék és tíz adag kenyér volt kiporciózva. Az ügyvéd a negyedik tízes csoportba tartozott. A lavór istentelenül piszkos és büdös volt, ahogy elé került. Igaz, nem nagyon érdekelte a lavór szaga, csak a benne párolgó massza és mellette a kenyér. A babfőzeléket egyetlen jól irányzott mozdulattal a szájába dobta, és nyelés nélkül a gyomrába kényszerítette. A kenyeret kezébe véve indult vissza a helyére.

Senki sem próbálkozott két adag felvételével, mert valaki éhen maradt volna.

A lavórt, melyben a kosztot kapták, mióta a gyárból kikerült, még egyszer sem mosták ki. De nem is volt rá szükség! Ez a fontos művelet mindig az utolsó szerencsésnek jutott, mert miután kivette az adagját, ki is nyalta, és másnap kezdődött elölről. Az edény elképesztő szennye senkinek sem tűnt fel, mert mindent felülmúló mocskával hozzátartozott pillanatnyi helyzetükhöz, éppen úgy, mint a bárányfelhő a kék éghez. Ha valaki finnyáskodna, éhen marad!

Az ügyvéd leült a helyére és arra gondolt, hogy a kenyeret nem lehet csak olyan egyszerűen elfogyasztani, hogy beleharap. Előbb hálás szavakat fog mormolni a Teremtőnek, és csak azután kezdi elfogyasztani. Sajnos, az éhség ördöge sokkal gyorsabban reagált az elhatározásnál, máris a kenyér nagyobbik fele a szájában volt.

A vacsora elmaradt, és a sípszó szokatlanul korán jelezte a takarodót. A meleg lassan kibírhatatlanná vált. A barakkban egyre gyorsabban fogyott a levegő. A szemek könnyeztek, a kezek remegése fokozódott, már csillapítani sem tudták idegességüket. Az ügyvéd forgolódott, aztán elszunnyadt. Pillanatnyilag az alvás a legjobb orvosság. Elűz minden fájdalmat és keserűséget. Kálmán Jancsi nem tudta lehunyni a szemét, maga elé meredt, mintha minden megszűnt volna számára.

A reggeli káposztaleves az otthoni mosogatólére emlékeztetett. Diétásnak látszott, azaz teljesen zsírtalannak és sótlannak. A régebbi foglyok Jáger szavait idézték:

– A káposzta a zsidók között pusztító skorbutot megregulázza, a betegeket meggyógyítja.

Sajnos, a skorbutot nem gyógyította, de a vérhast életben tartotta. Az ügyvéd úgy érezte, hogy a pokolba érkezett.

Két méter magas kerítés vette körbe a téglagyárat, ötven méterenként magasfigyelőkkel tűzdelve. Volt egy hatalmas konyha, és a konyha mögött még hatalmasabb szemétdomb, ahol állandóan foglyok kutattak a kidobott szemét között. Valami ehető hulladékot kerestek. Választék: rohadt káposzta és krumpli, csontra lekopasztott halfejek. Az éhezés megváltoztatta az emberek arcát. A valamikor csillogó szemek most tompa kábultságban néztek a semmibe.

Papíron a foglyok naponta háromszor kaptak enni, kétszer főzeléket, egyszer fél liter káposzta vagy répalevest és 600 gramm kenyeret.