Illés György

Csavargásra ítélve

Kossuth Kiadó

Tartalom

Porondmunkás voltam

Játéktermi boldogság

Megvette már az e hetit ?

Mesterek, csavargások

Őseink földjén

Az ördög bibliája

Lószerencse

Temetői epizód

A test templomában

Impresszum

Porondmunkás voltam

– Ide akar jönni dolgozni? – hitetlenkedik a cirkuszigazgató, mikor munkára jelentkeztem. Aztán vállat vont. – Hát, ha mindenáron akar, jöhet. Felveszem alkalminak. Munka éppenséggel jut magának is. Reggel nyolcra jöjjön!

Így lettem porondmunkás, amikor Békásmegyerre érkezett egy vándorcirkusz. Magyar-orosz szakos tanári diplomával már régóta nem tudtam elhelyezkedni. Nem kellettem senkinek.

Az első egy átlagos munkanap. Kicsivel talán jobb, mint a többi. Sátrat építeni már nem, bontani még nem kell, ráérősen ébredeznek hát a lakókocsikban.

A délelőtt takarításból, székrendezésből áll. A porondmester beosztja a munkát, ki mikor végez vele, délután kettőig szabad.

Másodmagamnak a varrás jut. Az előző este elszakadt vörös plüss pisztnitakarót kell megfoltoznunk. Ez borítja a porondot körbevevő dobogót. Előcipeljük a jókora Singert, s nekilátunk. Holczer úr a ponyvavarró, valóságos virtuóza a masinának. Szükség is van az ügyességére, ha délig végezni akarunk a takaróval, amelyen szinte centinként követik egymást a repedések. Legyen a plüss bármilyen erős és vastag, ahová a lovak odateszik a patájukat, ott elreped. És ezen a takarón végigsétál bivalynyi jak, rálépnek a lámák, szóval van repedés bőven.

Háromnegyed kilenc lehet, mikor megjelennek a manézsban az első artisták. Ló és lovasa már a harmadik kör után verejtékezik, s a meleg percről-percre fokozódik. A lovasok cserélnek, csak a porond közepén álló idomár marad. A háttérben már az ugrók gyakorolnak, valahol megszólal egy xilofon, boszorkányos gyorsasággal peregnek rajta a dallamok. Amint elkészülünk a pisztnitakaróval, a vörös befutószőnyegért kell elmenni a hátsó kifutóhoz. Ott van fölállítva a jókora xilofon, alkalmi közönség a pihenő artistákból, a sátornyíláson bámészkodó gyerekekből mindig akad.

A vörös szőnyegen több méteres repedés éktelenkedik, éppen ideje, hogy varrótű alá kerüljön. Húzzuk, vonjuk a vastag szőnyeget, száll belőle a por, lábunkra homok pereg. S hogy megizzadtunk, nyomban mind ránk tapad. Délre inkább az ördögökhöz hasonlítunk, semmint a manézsban dolgozó, egyenruhás porondmunkásokhoz.

Aztán helyére kerül a varrógép, kik ebédjükhöz, mások reggelijükhöz látnak. Kettőig szabadok vagyunk.

* * *

A cirkuszigazgató alkalmi irodája csupán egy asztal a lakókocsi árnyékában. A munkára jelentkezők legtöbbje azonnal belépne a cirkuszhoz. Ám orvosi vizsgálatra itt is szükség van, előbb hát a leleteket kell beszerezni. Egy tagbaszakadt fiatalemberről kiderül, büntetve is volt már, így az igazgató elküldi. Orrát lógatva rakja el a viharvert személyit. Őneki azt mondták, ez a cirkusz Nyugatra utazik. (Ami igaz is, de oda a cirkusz priuszos munkásokat nem visz magával.)

Két legénykét azzal küldenek el, jöjjenek két év múlva, ha már betöltötték a tizennyolcat.

– Kénytelen voltam hirdetni, mert nincs porondmunkásom – mondja az igazgató. – Nem tudom őket megfizetni!

– És a porond varázsa? – kérdezem kajánul.

– Nyílt színen, a közönség előtt kell dolgozni. Így a munka nehezebb. Ünnepnap, hétköznap reggel 8-tól késő estig. A fizetés se valami egetverő. Pótlék nuku. Állandó hiánnyal küszködünk, a létszámnak alig fele van meg. Borzasztó nagy itt a fluktuáció. Ha kemény a műsor, sokan elmennek. Aki fél évig megmarad nálunk, már régi motorosnak számít. Húsz-huszonöt év óta eltűnt a cirkusz varázsa. Mostanában lasszóval fogom a porondmunkásokat.

Hát itt tartunk? Estella, a műlovarnő után már nem szöknek el hazulról a fiúk, a cirkusz, amikor vitorlát bont, nem akad már hajós, ki a köteleket tartaná? A porondmesterséget is hirdetni kell már, akár egy kazánfűtői állást?

A porondmester. Gondolná az ember, vikszolt, hegyes villásbajszú, nagy tapasztalatú, érett férfiú. A mi György Péterünk alig több húszévesnél. Nővére is, bátyja is artista. Nővére most egy ugrócsoporttal Svájcban dolgozik. Bátyja Stockholmban állatszelídítő.

Állatápolóként kezdte, egy Jancsi nevű elefánt mellett. „Először utazó cirkuszban dolgoztam, egy évet a bátyámékkal jártam az országot.”

Utána minden volt. Még portás is, amikor kellett. Sátrat épített, bontott, a kupola alatt a közönség előtt segédkezett. „Ha valaki megszagolja a fűrészport, nem tud szabadulni tőle.” Ez mondásnak jó mondás, de nem teljesen igaz. Ritka már a fűrészpor; kaucsuk, műanyag a korszerű porond. Az igazság: tapsot szomjazunk mindannyian.

A porondmester is. György Péter odahaza a késdobálást gyakorolja. „Volt itt egy német artista, az egy nőt – a feleségét – egy forgó korongon tomahawkkal körbedobálta. Aztán skalpolókésekkel lépcsőket dobált, azon lépegetett fel a felesége, közben újságot olvasott. Nagy szám volt. Amikor a felesége terhes lett, a 16 éves lányát tanította.

– Miért kell a célpontnak tanulni?

– Egyszer a német 15 méterről dobott, igen rosszul. Az éles balta 30 centiméterre lehetett a nő fejétől – süvített az arcának –, amikor az asszony picit elhúzta a fejét. Hidd el, ketten dolgoznak együtt, a dobó és a cél is. Ez a szám nagyon megfogott. Németországból hozattam is harminc darab dobótőrt. Odahaza azokkal gyakorolok. Az előszobában, egy deszkafalon. Remélem egyszer majd a menyasszonyommal együtt léphetek fel. – A porondmester szerelme varrónő a Váci utcában, a Rothschild-szalonban. Éjfekete hajú, görög lány. Milka.

György Péter a függöny mögé vezet, bemutatja a porondmunkásokat. Közben tájékoztat, kik dolgoznak a keze alatt: „Van egy doktorunk is, egy bűvészünk, gyári munkások és fiatal kezdő artisták. Itt el lehet kezdeni és újrakezdeni az életet.”

Rajtam kívül a másik újonc Hernádi János, 19 éves. Legutóbb a Coránál volt anyagmozgató. Nem sokáig. Előtte a vasútnál jegyvizsgáló-tanuló. A kalauziskolában a tanulmányi idő négy és fél hónap. „Másfél hónapig bírtam az ülést.” Központifűtés-szerelő tanuló is volt, azt is abbahagyta.

– Talán itt megmaradok. Szeretem a cirkuszt, mert itt olyanokat csinálnak, amit én nem tudok megcsinálni. Megtiszteltetés, hogy az ember ennyi művész között dolgozhat.

Reménykedünk valamennyien. Talán a kupolák alatt, a manézsban újra lehet kezdeni mindent…?

* * *

Háromnegyed kettő. Hétágra süt a nap, amikor összejövünk a manézstakarításra. Negyven, ötven fok lehet? Épp, hogy el nem folyik a műanyag sátor.

A porondmester egyetlen szót sem szól, mindenki tudja a dolgát. Neki ugyan csak az irányítás lenne a feladata, de 18 porondmunkás helyett a brigád mindössze Gáspár Jenő, Domoszlai Miklós, Holczer Károly, Streingen Gábor, Fazekas Márton, Peták Ferenc, Hernádi János és jómagam. Hát természetes, hogy ő is beáll dolgozni. Ilyenkor kell föllocsolni a porondra terített fűrészport, eligazítani a pisztnitakarót, a porondtakarót, tisztára söprögetni a szőnyegeket, ellenőrizni, helyén vannak-e a rekvizitek, vagyis az előadás alatt használatos segédeszközök.

Ezután egy szusszanásnyi szünet, közben megkapjuk a barna nadrágból, kék pólóból álló, frissen mosott egyenruhát, beöltözünk. Egy cigaretta, némi üdítő, de jobb, ha nem, a nagy melegben az első hurcolkodás után úgyis kiizzadja az ember. Felhangzik a porondmester első sípjele. A zenészeket hívja, öt perc múlva a második füttyszó már nekünk szól.

15:25. Elfoglaljuk helyünket a hátsó befutóban, a függöny mögött. A bevonulásra minden szereplő idejön. Az első szám – egy légtornász pár. Szorgalmasan melegítenek, a férfi percek óta egy zsámolyon kézen áll. Közben az illuzionisták állatszereplőivel szórakoznak a fiúk. A tyúkokat piszkálják a ketrecben. Nagy a rikácsolás. Ezzel is telik az idő.

Holczer az ügyeletes mókamester. Viccet mesél, tegnap hallotta. Rendőrvicc. Holczer nagyon plasztikusan adja elő, a porondmunkások dőlnek a röhögéstől. Az artisták egykedvűen igazgatják a ruhájukat. „A nyitókép lötyögésnek számít; gyorsan le lehet zavarni” – biztat a porondmester. Jobb híján Katikát gusztáljuk, a cirkusz műsorvezetőnőjét. Gáspár Jenő nemet int a fejével.

– Nagyon belterjesek ezek! – kacsint a hölgy felé. – Egyébként férje is van. Meg aztán, másfél hónapja ebben a szürke göncben grasszál itt fel-alá. Kár is kísérletezni.

Így közelről lehet csak látni, hogy a nők mindannyian erősen festik a szemüket, arcukat. Első pillantásra meghökkentő egyik-másik kreáció, aztán hozzászokik az ember, s már fel sem tűnik az egész.

Zsonglőrök foglalják el a porondot, mikor a porondmester bevezet a manézsba. Szinte megvakít a fény, alig találok a helyemre. „Nem kell izgulni, bennünket senki nem néz!” – kiabálja a fülembe, s valóban csak az első pillanatban gondolja a belépő porondmunkás, hogy a nagy fényességben minden szem rászegeződik. A manézsban ugyanis egymást váltják a produkciók, néhány egyenruhás ember, aki állványokat, asztalokat, deszkákat, létrákat cipel, aligha tűnik fel bárkinek.

A közönség kezd bemelegedni, ez hallható a tapsokon. Mikor nincs munkánk, ki-be mászkálunk, a függöny előtt ácsorgunk, nézzük a műsort.

– Ez egy nyugis műsor – súgja Fazekas Márton. – Nem kell gályázni. Egy rohadt része van az egésznek, a gitter fölszerelése a szünetben. Trapézszám is van.

– Ilyenkor jobban együtt marad a csapat – szól közbe halkan a porondmester. – Ha sok a meló, lelépnek a fazonok.

– Meg a lóvé se sok! – egészíti ki főnökét Fazekas. – Télen a Nagycirkuszban jól kifogtuk. Két hónapig orosz cirkusz vendégeskedett. Szentségeltünk, amikor a dög nehéz nyírfácskás díszleteket kellett ide-oda cipelnünk.

Gáspár Jenő nagyon segítőkész. Szakszerűen magyarázza mi is itt az illúzió. Mónika és Georg száma fut. Állatidomítás és illuzionista szám együtt.

– Figyelj, milyen pofákat vág az öreglány! – mutat a nagydarab, mosolygós Mónikára. – A ruhája alatt hozza be a kakast.

A közönség hüledezik. Nem értik, honnan a csudából kerülnek elő a szárnyas jószágok. Van mindenféle fajta. Kakas, tyúk, papagáj. A szám csúcspontja amikor Mónika köpenyéből fölröppennek a fehér galambok. Néhány tétova kör után fölszállnak az ülőfájukra. Mónika és Georg nagy sikert arat. Integetve búcsúznak a közönségtől. Gáspárral az élen beszaladunk a porondra a rekvizitekért. Amikor Gáspár bekerült a csapatba, megoldódott a nagy probléma. Hogy ki hozza ki a porondról a galambokat! Gáspár nagyon lelkes volt. A tanuló-előadása után, amikor csak a műsort kellett figyelnie, már a rekvizites munka után kérdezett. Az addigi galambos nagyon megkönnyebbült, hogy ezek után nem neki kell cipelnie a dögöket. Elég egy rossz mozdulat, és a madarak fölrepülnek az ülőfáról. Türelmesen meg kell várni a porond közepén, amíg visszatelepszenek. De azért Gáspárnak nagy szerencséje van. Egy keze elég, hogy megszámolja, hányszor szarták le a galambok.

A következő szám az egyetlen, amiért lelkesedni tudnak a porondmunkások. A dzsigitlovaglásért. Valóban látványos attrakció, ahogy föl-le ugrálnak a száguldó lovakra. A porondmunkásoknak mégsem ez tetszik igazán, hanem hogy lehet répát majszolgatni. A lovaknak bekészített jutalomrépából csipegetnek. Tehetik. Szünetig már semmi dolguk. Amíg lemegy az utolsó szám, elfogy a répa is. A pontos időzítés nagyon fontos a cirkusz világában.

Katika bejelenti a nagyérdeműnek a szünetet. A porondmunkások kilépnek a rivaldafénybe. Az egyenruhánkra barna köpenyt veszünk fel. Kemény munka vár ránk. A szőnyegcsere. De az elsőség mindig a taxisé. A taxis reszortja, hogy begyűjtse a szőnyegről a lópiszkot. Nincs idő vacakolásra. Szőnyegcsere, hálófelhúzás. Minden mozdulat kiszámított. Szakszerűen dolgozik a seprű és a lapát.

A második felvonásra narancssárga szőnyeg kerül a vörös helyére. A szőnyeg összehajtása komoly feladat. Nem lehet csak úgy akárhogy csinálni. Megvan a jól kitalált szisztémája. Félkörben felsorakozunk a szőnyeg mellett, és határozott mozdulattal félbehajtjuk. Persze, aki középen áll, annak gyorsabban kell futnia, mint annak, aki a szélén fogta meg a munkát. A következő fázisban az ellenkező oldalról húzzuk a szőnyeget. Hat fázissal van a szőnyeg szakszerűen összehajtva akkorára, hogy egy kerekes kocsin elférjen. A kocsit a porondmester fogja. Ez pozícionális feladat. Betoljuk a régit, és hozzuk az újat, amit szintén hat fázisban terítünk le a fűrészporos porondra. Ha a szőnyeg nem igazodik rendesen, körbeálljuk és lendületesen a kívánt irányba rántjuk, kihasználva annak a levegőnek a segítségét, amely így a szőnyeg alá kerül.

Nagyon együtt van a csapat. Az artisták közben a hálót bontogatják. Mi is beállunk húzni a kötelet, hogy a háló kellően feszes legyen. Ilyenkor nincs idő nézelődésre. Csak a háló felszerelése után vesszük kézbe a szakma jellegzetes szerszámát, a söprűt, hogy lesöpörjük az újonnan felrakott szőnyeget. Most már lehet az anyukákat is gusztálni. Az első gong után vagyunk, a nézők lassan visszatérnek a helyükre.

A második rész is nyugisan kezdődik, de azért készen kell állni a porondmunkásoknak. A beállóban ácsorgunk, és a nézők közt kutat a tekintetünk. Odafenn a trapézon különböző kunsztokat mutatnak az artisták. A szám végén határozottan kell cselekedni, hogy időre leszerelhessük a hálót. 100 százalékos a koncentrálás. A nézők mellett dolgozunk, sérülésveszélyes terület. Az előadás persze nem szünetelhet. Rudi és Viktor bohócszáma tölti ki az időt. Számuk nagyon ki van találva. Labdát rugdosnak föl a nézőknek, többször egymás után. Aztán egyikük, talán Rudi, folyton elesik, mert a másik fenékbe rúgja. Jó lett a befejezés, mehet tovább az előadás. Marina következik a hulahoppkarikával. A porondmunkások most kinn maradnak a bejáratban. A párductestű Marinát nem lehet elunni, ahogy a karikával tekereg. Ebben a számban rekvizitet kapni nagy kitüntetés. Gáspár, talán kárpótlásul a galambokért, viheti Marina után a karikákat. Elkerekült szemmel nézzük a művésznőt.

A következő percek az oroszlánketrec felállításával telnek. Kifelé már Vangelis csodálatos muzsikájára, valamivel könnyebbek a hatalmas kerítéselemek. Aztán a lovak közül én kapom a legszelídebbet, és úgy látszik, a legférfiasabbat. Már vezetném a porondra, de György Péter megállít. A paripán – hogy mondjam – félreérthetetlenül mutatkoznak a vágy jelei.

A jak engedelmes birka módjára engedi magát istállóba vezetni, szelídek a lámák is, unottan ásítoznak fellépés előtt. Tömött bundájukban aligha fáznak, igaz, azt mondják, ez nemcsak kifelé, de befelé is szigetel.

Ezután viszont már csak döglődés következik. Medveszám fut. Hátul ülünk, a dohányzásra kijelölt helyen. Fazekas Márton gyanús kinézetű, száraz valamikkel dobálja a fellépésre váró, megláncolt medvéket. Jól szórakozik. Ezt meg is mondja. Még csak fél éve dolgozik itt, de már övé a porondmunkások között a második hely. Ezzel az idővel öreg rókának számít. Még egyszer föl kell állnunk. Castellinek, a kézegyensúlyozónak visszük be a rekviziteket. Nehéz asztalt, meg egy hosszú létrát.

A zárószámra készülnek a művészek. A díszlet csehovi. Egyfogatú hintó, úrinővel és sok-sok bátyuskaszerű alak lovon. A porondmunkások is fölélednek. A finálé táncosnői valóban dekoratívak.

Gáspár a nőket mustrálja. Van itt egy-két használható áru, súgja. Mutatja is, melyiket figyeljem. Amikor a lányok levonulnak, Gáspár szolgálatkészen tüsténkedik körülöttük. Mindennapos lehet ez a játék, mert látszik, a lányok már nagyon unják.

Mellettünk lovak prüszkölnek, Holczer unottan fütyörészi a finálé operettdallamát… Katika, a cirkusz műsorvezetőnője elköszön a tisztelt nagyérdeműtől.

Fél hat körül járhat az idő. Még elő kell készülnünk az esti előadásra. Szőnyeget cserélünk, meg söprünk veszettül, hogy legyen még erre-arra egy kis időnk.

A porondon söprűk egyenletes surrogása hallik. Valaki szentségel, a port szidja. Néhányan már utcai ruhában söprik a szőnyeget. György Péter kimért léptekkel sétál be a műsorvezető szobájába, hogy bekapcsolja a ventillátort. Felbúgnak a nehéz motorok, a por kavarog a levegőben.

– Ott ült a második sorban – kiálltja valaki a porondon. – Bomba jó kis nő, akkora csöcsökkel, mint egy-egy luftballon.

– Na, tűz! – mondja Gáspár, és seprűjét a sarokba hajítva eltűnik az öltözők irányába.

Este fél hétkor minden kezdődik elölről. Tányérszedés, ugródeszka-cipelés, ketrecállítás…

Úgy öt perc lehet még a fél nyolcas kezdésig. Idő, mint a tenger, nyugodtan dohányzunk. A porond mögötti előkészítőben ülünk, a dohányzásra kijelölt helyen. Lassan gyülekezünk, pedig rögtön kezdődik az előadás. A nyitókép artistái már mind itt toporognak.

Pontban kezdésre összejön a csapat. Senki sem hiányzik, itt van mindenki. Most sem lesz fennakadás. György Péter, a főnökünk sem nyugtalan. Posztjához méltó kimértséggel gombolgatja aranysújtásos zakóját. De minek is lenne nyugtalan? Jó ez a csapat! Felcsendül a nyitány jól ismert dallama…

Az utolsó előtti szám vastapsot kap, a közönség nem engedi el a szereplőket. A nap már lement, de a sátor alatt izzik a levegő. A női ugrócsoport következne, mikor sötétség borul a sátorra. Áramszünet. Itt-ott gyufa lobban, ami a gyúlékony sátor alatt fölöttébb veszélyes.

A szükségvilágítást néhány perc múlva sikerül bekapcsolni, de az utolsó szám és a finálé elmarad. A közönség távozik. Még összeszedjük a padok alatt maradt kólás- és sörösüvegeket (ez a porondbrigád borravalója), a porondmester pedig rövid eligazítást tart.

Kik aludni, mások vacsorázni indulnak. Fél tizenegy. A lakókocsik előtt itt-ott még ücsörögnek, a csillagsátor alatt valamivel hűvösebb a levegő, mint odabenn, a kocsiban.

A csendben csak egy-egy oroszlánszuszogás hallatszik. Antilopot kergetnek álmukban a szavannán.

Ki akar ma táncosnő lenni?

A cirkuszigazgató kénytelen ismét hirdetést feladni: jó alakú, táncolni tudó lányokat keres a cirkusz hazai és külföldi turnéihoz. A jelentkezés tíz órára szólt, de volt, aki már reggel nyolckor ott csücsült a bejáratnál. Első akart lenni, mindenkit megelőzve.

Megkezdődött az előzsűri. A kijelölt öltözőben előkerültek a festékdobozok, a tenyérnyi bikinik. Oldalpillantásokat vetve, alaposan szemrevételezik egymást. „Ez meg mit akar itt a nyolcvanas derekával? Hű a mindenit, ennek milyen karcsú a bokája!”

– Tudtam, hogy itt a helyem. Ez az életem. Még tíz perce senki sem voltam, most már fényképeznek is. Várjon még, a szépségpont hiányzik az arcomról, s jöhet a sztárfotó – mondja szellemeskedve egy gömbölyű szöszi.

A hirdetésre tizenvalahányan jelentkeztek. Ha mind megfelel, mind felveszik. Mert kellenek a produkcióhoz csinos, tehetséges fiatalok.

A lányokat egy sorba állítják. A főnököm azon nyomban megállapítja, mindegyiknek nagy a lába. Nehéz cipőt kapni rájuk. De a csuda bánja, ha tudnak táncolni.

A magnóból Madonna bömböl, aztán valami szvinget és egy indulót tesznek fel. Nagy az igyekezet, mindent bele, ami van, most lehet rázni.

Aki tudja, teszi is. De van, akinek néhány lépés után megköszönik a fáradságát. „Sült hal. Még a diszkóban sem lenne jó. Pedig a legcsinosabb az istenadta” – jegyzi meg Gáspár.

– Kérem, én zavarban vagyok, a direktor előtt négyszemközt jobban menne…

„Allűr” kisasszony át sem akar öltözni. A cirkuszigazgatót az oszlop mögé húzza, és mélyen a szemébe néz.

– Direktor, én szteppelni is tudok.

Meg sem várja az engedélyt. Tam-tam… pam-pam… adja a zenét magának és szökdelni kezd.

– Jaj, most nem vagyok formában! – folytatja prózában.

A cirkuszigazgató csüggedten nézi, s csak ennyit mond:

– Még gyakorló ruhát sem hozott magával…

A zsűrit biz’ isten, nem a lányok megkapó domborulatai izgatják, érdeklik. Egy a fontos a számukra, hogy bírják-e majd az iramot. A cirkusz sajátos ütemét, üzemét. Be tudnak-e illeszkedni a varieté munkatársai közé ? Elviselik-e a folyamatos készülés, gyakorlás légkörét? A faluról-falura, városról-városra, országról-országra vándorlást? A lakókocsiban alvást? S képesek-e élni ezt a hamar öregítő, fárasztó életet?

A hölgy mechanikai műszerész. Éppen gyermekgondozásin van. Magával hozta a kislányát. Amíg a mama átöltözik és bemutatkozik, a gyerek türelmesen vár.

A mama megfelelőnek bizonyul. De hogy lesz tovább, mi lesz a kislánnyal, mit szólnak a munkahelyen?

– Óh, ezért ne fájjon senki feje! Vannak szüleim is.

Egy pillanatra csend lesz. A cirkuszigazgató erre egy szót sem szól.