Illés György

Hősök és árulók

A magyar történelem nagy pillanatainak kézikönyve

Kossuth Kiadó

Tartalom

BÚVÁRKUND

ISKOLA A VÁRBAN

ESZTERGOMI LEGENDÁK

HOvÁ ZÁRTÁK SALAMONT?

TOLDI DIÓSGYŐRBEN

VÉRES CSILLAG A ROMOK FELETT

A LEGIFJABB HUNYADI HŐSTETTE

MÁTYÁS UDVARÁBAN

A FÜZÉRI LEGENDA

TOKAJI TÉNYEK ÉS MESÉK

MÁTYÁS KIRÁLY MEGSÉRTŐDIK

TÖBBET ÉSSZEL, MINT ERŐVEL

A HITSZEGŐ BASA

A DRÉGELYI LEGENDA

NYÁRY ÉS PEKRY ELFOGATÁSA

GYULAFFY LÁSZLÓ PÁRVIADALA

VESZÉLYBEN A SZOMSZÉD VÁR

AZ APA BOSSZÚJA

ZRÍNYI MIKLÓS LEÁNYA

AZ UTOLSÓ VÁRÚR

MEGSZÓLAL AZ ÉRCKAKAS

A RETTEGETT VITÉZEK

BEZERÉDY ÁRULÓ?

HOVÁ TŰNTEK RÁKÓCZI KINCSEI?

LEGENDÁK ÉS IGAZ TÖRTÉNETEK VAK BOTTYÁNRÓL

VAK BOTTYÁN PÁRVIADALA

IDE SZORULT A MAGYAR SZABADSÁG

NÉMET HORDÓ – MAGYAR BOR

LABANCKERESZTELÉS

A VÁRKÚT TITKA

HENTZI HENRIK ÁRULÁSA

MERÉNYLET A CSÁSZÁR ELLEN

HŰSÉG

AZ ARADI TIZENHÁRMAK UTOLSÓ NAPJAI

A KÖNYVBEN ELŐFORDULÓ TÖRTÉNELMI ESEMÉNYEK IDŐRENDI TÁBLÁZATA

Impresszum

BÚVÁRKUND

Több mint 950 évvel ezelőtt óriási sereg, vasba öltözött lovas vitézek hada közeledett Pozsonyhoz, Magyarország kapujához. III. Henrik, a hatalmas német császár 1052-ben másodszor tett kísérletet arra, hogy meghódítsa hazánkat. Egy évvel előbb már támadó seregének sírjává lett Magyarország. Most kétszer akkora haddal próbálta térdre kényszeríteni a magyarokat. A Duna partján, a pozsonyi várhegyen azonban válogatott vitézekkel megrakott erősség állta útját.

A magyar sereg vezére Béla herceg volt, I. Endre király öccse. Béla, az „ifjabb király” elgondolkozva nézett le a pozsonyi vár tornyából a felvonult vértesek tömegére. Mennyivel nehezebb volt most a magyarok feladata, mint egy évvel ezelőtt! Akkor csak a Duna jobb partján hömpölygött előre III. Henrik serege, és élelmet szállító hajói lassan kísérték a hadat. Bélának sikerült elcsípnie a hajókhoz menesztett német futárt, s a nála lévő levelet megváltoztatva visszairányította, vagyis hazaküldte az élelmet és hadfelszerelést hozó egész Duna-flottát. Az élel em nélkül maradt, elcsigázott németeket csak később, az ország belsejében, a dunántúli hegyek között támadta meg Béla. Úgy tönkreverte őket, hogy vértjeiket eldobálva hanyatt-homlok menekültek. Azóta nevezik ezt a hegységet Vértesnek.

Ebből okultak a németek. A Duna mindkét partján törtek előre, és a hajóhad a két sereg között úszott a vízen.

A vártoronyban álló Béla herceg gondterhelten tekintett nyugat felé, Dévény irányába, ahonnan most oly nagy veszedelem tört a magyarságra. Eszébe jutott, hogy a honfoglalás óta hányszor próbálták már meg a németek Magyarországot birodalmukhoz csatolni. Merengéséből léptek zaja riasztotta fel, Zotmund állt előtte.

Zotmundot Búvár Kundnak nevezte az egész magyar sereg. Kund a nemzetségneve volt, az ősi „Köndü” szóból, amely török eredetű név, és vezéri méltóságot jelentett. A honfoglaló Árpád környezetében is élt egy vitéz, akit Kund kapitánynak hívtak. (Árpád egyik követe volt.) A búvárjelzőről már bővebben számol be a Képes Krónika. (A XIV. században keletkezett ez a gyönyörű, színes képekkel illusztrált krónika, amely a magyar nép történetét beszéli el. Bőven tartalmaz régi mondákat. Egyik legfontosabb és legrégebbi történeti forrásunk.) A krónika szerint Zotmund azért kapta a Búvár Kund nevet, mert úszásban és víz alatti tartózkodásban senki sem versenyezhetett vele. Az ifjú herceg figyelemmel hallgatta Zotmund lelkes szavait.

– A németeket hajóiktól kell megfosztani. Ez a győzelem kulcsa, mert a hajókon hozzák az eleséget és az ostromgépeket – szólt Zotmund. – Gyorsan kell cselekedni, hiszen a németek már hetek óta ostromolják a falakat. Én az éjjel odaúszom a hajóikhoz, és víz alá merítem mindet.

Béla megadta az engedélyt, Zotmund pedig végrehajtotta tervét. Éjjel – nem törődve a víz hidegségével – beúszott a császári hajókhoz, és egymás után fúrta meg azokat. Amikor a nap felkelt, csak egy-egy faragott sárkányorr vagy veres, négyszögletes vitorla állt ki a vízből ott, ahol előtte való nap még büszke gályahad horgonyzott.

Odaveszett a német hadak minden élelme, ostromgépe, sőt a hajón elszállásolt emberek nagy része is. A „Képes Krónika” szemléletesen ábrázolja a német hajóhad pusztulását. Maga III. Henrik császár is térdig áll a vízben. A háttérben Pozsony fehér bástyás, büszke falai látszanak.

A felégetett, elpusztított magyar határvidékről minden utánpótlástól elvágva, Béla haderejétől szorongatva, másodszor is haza kellett takarodnia a német-római császár seregének. Gebhard püspök, a német hajóhadak vezére képtelen volt új flottát felszerelni, ezért aztán III. Henrik újabb támadása elmaradt. A magyarok győzelméről diadalmasan emlékezik meg nagy költőnk, Vörösmarty Mihály:

De homályos bús szemekkel

Nézi vízbe fúlt hajóit

Henrik, a hatalmas úr.

S a boszúlni jött ijedve

Zúg el éhes táborával

A magyar bosszú elől.

ISKOLA A VÁRBAN

A magyarországi várak közül az egyik legszebb a veszprémi. Magas kősziklákon tornyok, paloták, kupolák, mélybe menő gránitlépcsők sora, alatta az ódon városrész apró házai s az éles ívekben kanyargó Séd patak. Mikor végigmegyünk a veszprémi vár főutcáján, mintha a budai vár valamelyik utcáján járnánk. Valamivel rövidebb és szűkebb ugyan – de itt is el lehet merengeni a múlton. Nagy árnyakat idézhetünk fel. István fiát, Imre herceget, a királyi palástot hímző Gizella királynét. Hallhatjuk marcona vitézek vad lovainak patkócsattogását, szakállas puskák pukkanását és az ágyúdörgést. Az emlékek nem múlnak el a múló idővel, előlépnek a század homályából, a holtak intenek az élőknek, beszélnek a néma kövek…

Veszprém várát is a király alapította. I. István építtette feleségével, Gizella királynéval együtt. A várfalak körülfogták a püspöki palotát, a királyné alapította székesegyházat és lakóépületeket. A várat a középkorban a Királynő várának is nevezték, mert a mindenkori veszprémi püspök a magyar királyné kancellárja volt, s a fejedelmek feleségei – így tartja a hagyomány – ide temetkeztek. De erre még nincs régészeti bizonyítékunk.

A vár északi végében, a meredek várfal peremén (veszprémi szóhasználattal: a világ végén) magasodik István király és Gizella királyné szobra. István és Gizella áll a völgy fölött, háttal a világnak. Alattuk a keskeny mező, ahol az István király ellen lázadó Koppányt lefejezték.

Hogyan tanultak ezer évvel ezelőtt

Réges-régen, amikor Magyarországon az erős várakat építették, már voltak iskolák. Abban az időben még minden könyvet latin nyelven írtak. Érteni kellett tehát latinul, ismerni kellett a latin írást.

A veszprémi vár iskolájában majdnem ezer évvel ezelőtt az iskolai élet nagyon szigorú volt. Nem engedélyeztek semmiféle szórakozást és vidámságot. A tanulókat engedetlenségükért és hibájukért sokszor botütésekkel, vesszőzéssel fenyítették. A tanító gyakran szó szerint „beleverte” a tudást tanítványaiba.

A tanítást a latin olvasással kezdték. A betűk megismerése után a folyékony olvasást egyházi könyvekben gyakorolták, és az ismételt, sokszori olvasással a szövegeket kívülről is megtanulták.

Amikor már tudtak olvasni, akkor kezdték az írás tanulását. Viasszal bevont táblákra rótták a betűket egyik végén hegyes, másik végén lapos íróvesszővel, a stílussal. Aki viaszban már tudott írni, nádtollat vagy lúdtollat kapott, és írhatott tintával pergamenre. A tintát koromból, borkőből, szénből, vitriolból készítették, és tintatartóul az asztalba erősített szaru szolgált. Hogy az ünnepeket, főleg a húsvétot ki tudják számítani – akkor még nem volt naptár –, megtanultak számolni is. Ujjaikat használták a számoláshoz. A számtanban csak a kivonásig jutottak el, mert a szorzásban és az osztásban még maguk a tanítómesterek sem voltak nagyon járatosak.

Minthogy a tanulók elsőrendű feladata volt az istentiszteleteken való közreműködés, már az elemi oktatásnak is fontos tárgya lett az énektanítás. Minden nap énekeltek, a dallamot hallás után sajátították el. Ezenkívül latin nyelvtant is tanultak. Az ige- és névragozás, a szótanulás, a latin beszélgetés gyakorlása arra szolgált, hogy egyrészt megértsék az istentisztelet latin nyelvét, másrészt alapot szerezzenek a továbbtanuláshoz.

Akkoriban csak nagyon kevés gyerek járt iskolába. Hiszen iskolába járni, tanulni egyet jelentett azzal: papnak készülni. Azt tartották, hogy a tanulás, az iskola csak papnak való. A papnak készülő fiatalt nevezte a régi magyar ember deáknak. Más ember nemigen végzett iskolát. Kálmán királyunk is csak annak köszönhette tanultságát, hogy papnak szánták. A nép Könyves Kálmánnak nevezte, mert könyveiből „püspök módjára” olvasta a szövegeket.

Egyébként főuraink, akik az ország ügyeit intézték, kormányoztak, parancsoltak, vadásztak vagy kardforgatásban ügyeskedtek, üres óráikban meg igricek, regösök énekét hallgatták, írástudatlanok voltak.

A veszprémi várban nemcsak gyerekeket oktattak. Elemi iskolán kívül itt működött Magyarország első főiskolája, ahol jogtudósokat és tanárokat képeztek.

A főiskolának nagy könyvtára volt, kétszáz kötetes. Hatalmas, kézírásos kódex-gyűjtemény volt ez! Abban a korban a francia király könyvtára például csak 21 kötetből állt. Ilyen könyvkészlet csak úgy gyűlhetett össze Veszprémben, hogy a várban szorgosan folyt a könyvmásolás, és hogy a Séd-parti tímárok, a „tobakosok” az oklevelekhez és könyvekhez szükséges „kutyabőr”, vagyis pergamen kikészítésével is foglalkoztak. A veszprémi főiskola évszázadokkal megelőzte nagyhírű európai társait, a prágai, a krakkói, a kölni, a pozsonyi egyetemeket. Kár, hogy nem működött sokáig, mindössze száz évig.

1276-ban Csák Péter, az ország akkori legelső ura személyes gyűlölettől vezettetve kirabolta és felgyújtotta a veszprémi várat. A szörnyű pusztítás hátterében két főúri család ősi ellenségeskedése állt. A Csákok és a Németújváriak egymást öldösték a hatalomért, birtokokért. Többször támadtak hadsereggel egymásra, és kölcsönösen fosztogattak. Csák Pétert is a bosszú vezette, amikor haddal támadt Németújvári Péterre, a veszprémi püspökre. Emberei kirabolták a székesegyházat, a papokat meztelenül, lovak farkához kötve hurcolták meg, a szolgák közül mintegy hetvenet az oltár mögött kivégeztek, a levéltárban széttépték az okiratokat, majd a templomi kincsek kihurcolása után felgyújtották a székesegyházat és a főiskolát.

Az elrabolt és elpusztított kincseket 183 ezer aranykoronára becsülték. Tizenöt drágakövekkel és gyöngyökkel díszített aranykehely, húsz ezüstkehely, húsz zászlórúd végére illő aranykereszt, négy aranyszövésű, tizenegy ezüsttel átszőtt miseruha, valamint sok más ruházati tárgy, szőnyeg, függöny mellett értékes könyveket vittek el, illetve téptek szét. Elraboltak ezenkívül a papoktól 15 olyan könyvet, amelyet külföldi kiküldetéseik alkalmával szereztek, hogy gyarapítsák a főiskola könyvtárát.

„Emberemlékezet óta – mondja az egykorú levél – ehhez hasonló gonoszság az országban nem történt.”

Később IV. László megkísérelte adományokkal új életre kelteni az itt virágzott tudományosságot, de sikertelenül. Helyébe Nagy Lajos király száz év múlva Pécsett alapított egyetemet.

A hajdani főiskola helyére aztán papnevelő intézet épült, ma az Államigazgatási Főiskola kihelyezett tagozata működik benne.

ESZTERGOMI LEGENDÁK

Szent László és a kunok

Nagy királyok kormányozták országunkat Esztergom várából, például I. László, aki sikeres harcokat vívott a Magyarországra betörő kunokkal. Egyszer Esztergom falainál győzte le őket, úgyhogy ész nélkül szaladtak a kunok, hegyen-völgyön át, s talán kiszaladtak volna a világból is, ha a kunok vezérének nem támad egy ördöngős gondolata. Szórni kezdte tarsolyából az aranyat, ezüstöt, s intett katonáinak, hogy csak szórják ők is, majd meglátják, hasznuk lesz belőle. A kun vezér jól számított, mert a magyarok abbahagyták az üldözést, s mohón szedték a pénzt.

– Hagyjátok! – kiáltotta László király. – Ráértek erre később is. Utánuk! Hajtsuk a kunt, hajtsuk!

De hiába, a magyarok nem hallották László szavait. A pénzre gondoltak most mind. Nem is csoda, hogy eltántorította őket – különösen a szegényebb vitézeket – a további üldözéstől, hisz csak úgy fénylett a föld a sok aranytól, ezüsttől. Az ellenség helyett nekiestek a pénznek. De azok visszafordultak, hogy lecsapjanak a pénzszedő magyarokra. László király szomorúan tekintett fel az égre, onnan várt segítséget.

– Édes jó istenem! Tégy csodát! – könyörgött László.

Csoda történt, a ragyogó aranyak, ezüstök egytől egyig kővé változtak.

Ez volt a magyarok szerencséje. Lóra kaptak mind, s üldözőbe vették ismét a kunokat. Meg sem pihentek, míg az országból ki nem kergették őket. Még ma is mondogatják, hogy az esztergomi vár aljában szétszóródott kövek László király aranypénzei.

Kadán kán veresége

A messze földről, Ázsiából útra kelt tatár sereg Magyarországra is betört. Vérengző nép volt a tatár. Kegyetlen szívvel pusztított el mindent és mindenkit az útjában. Rabolt, fosztogatott, gyújtogatott.

Kadán kán, miután felégette Budát, Esztergom ellen vonult. A királyi székhely, az ország gazdasági központja nagy zsákmányt ígért. A tatárok nem mertek átkelni a feltorlódott jégtáblákon. A túlsó parton Esztergom vára bevehetetlennek tűnt. A magyarok a saját oldalukon naponta zúzták a jeget, őrizték a Dunát.

Törték a fejüket a tatárok, mitévők legyenek, hogyan foglalják el Magyarország fővárosát. Cselhez folyamodtak. Lovakat és ökröket vezettek a Duna partjára, aztán mintha a föld nyelte volna el őket, eltűntek. A hatalmas csorda őrizetlen maradt. Senki sem mutatkozott az állatok körül. A magyarok azt hitték, hogy a „kutyafejűek” megijedtek, és hirtelen elvonultak. Gyorsan átmentek hát a jégen, és valamennyi állatot a saját partjukra hajtották. Meglesték ezt a tatárok, és Kadán kán úgy gondolta, ha egy egész csordát megbírt a jég, ők is baj nélkül átkelhetnek lovastul. Így is történt. 1242 január-februárjában a tatárok könnyűszerrel átkeltek a folyón és körülvették a falakkal, árkokkal és fatornyokkal övezett várost.

Az ostromról Rogerius mester, a tatárdúlás krónikása így számolt be Siralmas Énekében:

„… egy napon körülvették a várost a tatárok, s foglyaikkal annyi rőzsekévét összehordattak, hogy a város egyik felén egyszeriben falat rakattak kévéből, sáncoknál is magasabbat. E mögé állították fel a harminc ostromgépet, úgyhogy éjjel-nappal lövöldözték a követ a városra és a fatornyokra.”

A tatárok kiválóan értettek a városok ostromához. Ennek technikáját a kínaiaktól lesték el, de mestereiknél is jobban alkalmazták.

„Ettől aztán – írja Rogerius – az egész város megbódult, s olyan észvesztés lett, hogy elfelejtkeztek a védelemről is, csak egymás között háborogtak, a tatárok pedig lerontották a tornyokat, s azután az árkokat betemetni földdel töltött zsákokat vetegettek gépeikkel. A városbeliek közül senki sem állta helyét az árkok mellett a kövek, nyilak miatt… ezért fölgyújtották az alsóvárost és a sok faházat egészen a belvárosi palotákig. A tatárok… gyorsan körülvették a várost palánkkal, hogy senki ne jusson ki máshová, mint kard élére… hamarosan be is vették, s nem hiszem, hogy az egész városból élve maradt volna tizenöt ember.”

A kőből épült várat azonban nem tudták bevenni. Simon, spanyol származású kapitány vezetésével szívósan tartották magukat a katonák. Kiderült, hogy az európai számszeríjak – a hatalmas átütőerő miatt, és mert pontosan lehetett velük célozni – képesek ellensúlyozni a tatárok legendás íjásztudományát. Kadán kán a nagy veszteségek láttán le is mondott a végső sikerről, és továbbvonult.

A vár megmaradt, az esztergomi város viszont porig égett. Később a szörnyű pusztulás tárgyi emlékei is előkerültek a város földjéből: ezüstpénzek, gyűrűk, ékszerek. Egy nagyon öreg ház üszkös omladékai alatt arccal előrebukott ember csontvázára bukkantak, aki a kezében egy bronzból készült, oroszlán alakú víztartó edényt, finom ötvös mérleget, vaslakatot és egyéb ötvösszerszámokat szorongatott. Menekülés közben végeztek vele a tatárok.

Az ellenség elvonulása után a Várhegyen és a pilisi erdőrengetegben életben maradt menekültek rövid időn belül újjáépítették a felégetett várost. A tatár ostrom, noha a vár ellenállt, mégis döntő fordulatot jelentett Esztergom sorsában. A hazatérő IV. Béla király ugyanis nem esztergomi palotájába települt vissza. Bizonyára megharagudott a Börzsönyre, a Dunára, amiért nem védték meg Esztergom városát a tatártól. Budát választotta székhelyéül, s ezzel Esztergom fővárosi rangja megszűnt. IV. Béla erős kőfalakkal övezte a budai Várhegyet, s ő maga is a falakon belül, a polgári negyedben telepedett le. Csak ezután érezte magát újra biztonságban. Az esztergomi királyi várat az esztergomi érseknek adományozta. Esztergom ettől kezdve nem királyi, hanem érseki székhely.

A költő halála

1593-ban magyar és német seregek gyülekeztek Esztergom fala alatt. Ott volt a táborban Balassi Bálint, a kor legnagyobb magyar költője is, akinek egri vitézkedéséről országszerte beszéltek, sokan ismerték szép verseit is. Híre-neve olyan nagy volt, hogy a sereg fővezére, Mátyás herceg kapitánynak tette a vitézek között.

Szép tavaszi időben kezdődött az ostrom. Az ágyúzás után a sereg rohamra indult. A támadást Kurz kapitány vezette, legelöl lovagolt, mellén aranyláncot viselt. Minden vitéz az ő parancsát leste.

Amikor ezt észrevette az esztergomi bég, így szólt katonáihoz:

– Ha valaki azt az átkozottat, aki aranyláncot visel, egy jó lövéssel leteríti, az egész sereg megijed, és visszafordul. Ezért aki lelövi, kívánhat tőlem, amit akar, mindent megkap.

Ekkor egy Budáról érkezett török tiszt puskájával célba vette a magyar sereg vezérét, és egy golyóval szíven lőtte.

A vezér holtan esett le a lováról, a sereg pedig zavarodottan hátrálni kezdett. De nem hátrált mindenki. Balassi Bálint és vitézei előrevágtattak. A költő rettenthetetlen lendülettel kiáltotta:

– Utánam! – S aztán egyszerre lehanyatlott. Mindkét combján török ágyúgolyó vágott keresztül. Katonái, kezükben a költő zászlajával, ádázul rohamoztak tovább… Néhányan felkapták Balassit, és a futóárok védelmében vitték hátra. A súlyos, de nem halálos sebek megfertőződtek. Néhány nap múlva vérmérgezési tünetek léptek fel. A költő embertelenül szenvedett. Tudta, hogy meghal. Több mint egy hétig haldoklott, végig öntudatánál volt. 1594. május 30-án halt meg.

Ha a várat a belváros irányából közelítjük meg, a várfal tövében szobrot láthatunk, Balassi Bálint ember nagyságú bronzszobrát. Az emlékmű azon a helyen áll, ahol a katona-költő halálos sebet kapott. Talapzatánál mindig van virág vagy koszorú.

A kőszamár

Ötven évig lakott egy török basa az esztergomi várban. Amikor meghallotta, hogy a magyarok támadnak, összehívatta a környékbeli kőműveseket, és óriási kőszamarat építtetett velük. Kinevették a basát, de ő csak legyintett:

– Többet ér az én szamaram minden más szamárnál!

Mátyás herceg seregei hamarosan ostrom alá vették Esztergom várát. Az első ostrom nem járt sikerrel, ekkor esett el Balassi Bálint. A következő évben viszont a vár feladására kényszeríttették a basát.

A basa üzent Mátyás hercegnek:

„A várat tovább nem tarthatom. Feladom tehát, ha sértetlenül elvonulhatok, és magammal vihetem azt a kőszamarat, amit én építtettem.”

– Hadd vigye a basa, ha azzal akar dicsekedni – gondolta Mátyás herceg, és beleegyezett.

Nagy üggyel-bajjal szállították a kőszamarat az egyik dunai hajóra. A magyarok csúfolták, gúnyolták a törököket, ugratták a basát. A törökök egy szót sem szóltak. Amikor a kőszamár már ott állt a hajó fedélzetén, a katonák kalapácsot ragadtak, nekiestek és összetörték. Ahogy a kő leomlott, csillogni, fényleni kezdett a belseje. Sok-sok drágakő, arany és ezüst rejlett a szamárban, mert a basa oda rejtette minden kincsét. A kőszamár volt a kincsestára, azért ragaszkodott hozzá. Most már értették a magyarok a basa szavajárását: Többet ér az én szamaram minden más szamárnál!

Csakhogy már késő volt! A kincsekkel megrakott hajó elindult Törökország felé.