Móricz Zsigmond

Míg új a szerelem

Kossuth Kiadó

Úgy helyezkedtek el, mint a révbeértek. Összenéztek, mosolyogtak. Úgy pillantottak egymásra, mint a virágok a felkelő napban.

– Parancsol, művész úr? – hajlott meg előttük a főpincér, de nem a művész úr felé bókolt, hanem a művésznő felé: – Nagyságos művésznő.

Ők újra összenevettek, és egymásra tündököltek:

– Majd az uram – mondta a művésznő, s elragadóan élvezte a főúr meglepetését; úgy látszik, még nem értesült róla, hogy ma megesküdtek.

– Nohát, lássuk – mondta a szobrász szintén nevetve, és úgy nézett fel a főúrra, mint boldogságának köteles munkására.

– Méésztasson paancsolni – s előbb a nő, aztán a férfi elé tett étlapot, oly előzékenységgel, ami már előkelőség.

– Rögtön – mondta a szobrász.

A főpincér egész bizalmasan hajlott meg a magasban, s kis időre magukra hagyta őket, kívánságuk szerint.

– Egy-két pohár sört hozhatnak – szólt utána a szobrász.

– Genis…

De a fiatalasszony felemelte a kezét:

– Sört nem iszom. Köszönöm.

A férj meglepetve nézett rá:

– Nem iszik?

Az asszony csak nevetett, s a fejét rázta.

– De azért maga csak igyék. Igyék csak, Péter.

De a szobrász nagyon megállott.

– Maga sohase iszik sört? Ágnes?

– H…

– Hát akkor bort. Majd választunk egy jó kis bort. Hagyja a sört, hé.

– Miért nem iszik? – ijedt meg Ágnes. – Igyék csak, igyék.

– I-gyon… – mondta mosolyogva a szobrász. Bosszantotta, ha valaki tankönyvből beszél, szabályszerűen. No, nem nagy dolog, de egy pillanatban két meglepetés: hogy sört nem iszik, és hogy az ikes igét pontosan használja…

Loppal, fél szemmel odalesett; a nő nagyon gyönyörű volt. Úgy ült ott, karcsún és előkelően, nagy virágú imprimében, valami elérhetetlen volt neki még ma, az esküvő után is. Délelőtt volt az esküvő, ma délután az ötórás gyorssal utaznak Bécsbe, ma még itthon vannak s egymáséi. Jegy, minden zsebben, rózsaszín füzetek, most vették át a menetjegyirodában, s utána bejöttek ebédelni a sörözőbe.

Ahogy nézte a nőt, a szeme meghomályosodott, s izgalom gyűlt az egész testében, annyira hogy félt, hogy kisül a szemén keresztül, s lehajtotta a fejét: mi az, ezzel szemben, hogy nem iszik sört és…

Egy darabig nem bírt megszólalni. Aztán:

– Ágnes…

– Mit, szívem?

– Imádlak…

Ágnes nevetett, a nevetésében halk győzelem, és a pillantásában dürrögő odaadás.

– Péter – mondta aztán.

– Mit, te drága?

De Ágnes nem mondott semmit: visszaadta a vizitet. Nevettek.

A rikkancs fél lábbal már tovább rohanva s nagyon kiizzadva, letette előttük a lapot:

– Az Est… estazest… azest… – alig volt ideje átvenni az árát, de odasúgta konfidensül: – Benne van…

Mind a ketten nevettek. A lap közepén szerecsendió nagyságú betűkkel egy szó: DÖNTŐ.

Péter soká nézte a szót:

– Tudja, hogy az emberi nyelvnek valószínűleg ez a legfontosabb szava: döntő… Ez a lényeg… Soha így nem éreztem, milyen sorsszó ez: döntés… a döntés pillanatában minden megváltozik…

Nem is bírálta el a címet, hogy Amerika nevében Hull államtitkár döntő nyilatkozatot tett, hogy a japán hadüzenet Amerika érdekei elleni támadás… A lap belsejében kutatott. Közben azt mondta:

– Háború csak 1947-ben esedékes… 1947 és 50 közt. Addig nyugodtan alhat…

– Nekem ez elég – nevetett Ágnes.

A szobrász felolvasta azt, ami „benne van” a lapban:

– Dus Péter szobrászművész és Városy Ágnes, a nagy drámai művésznő, ma délelőtt tíz órakora VIII. kerületi elöljáróságon házasságot kötöttek. Az érdekes művészházasságot az egész város a legnagyobb örömmel üdvözli. Két nagysikerű művész-pálya fonódik egybe, s mindkettő a csúcson.

Nem szóltak, nevettek:

A legnagyobb örömük az volt, hogy ketten voltak a sörözőben. Remekül sikerült titokban tartani a dolgot.

– Ágnes?

– ?

– Imádlak.

– Péter…

– Igen.

S a művésznő, nagysikerű pályája csúcsán csak nevetett.

– Mily rendes étlap van itt – mondta aztán könnypárás szemmel a szobrász, s felvette a nehéz papírra nyomtatott étlapot, mely nyomdai betűkkel készült, s nem lila hektográfia volt.

– Jobb hely – mondta a művésznő.

– Elég ronda hely, de egész Pesten híres a konyhája.

A művésznő felnevetett:

– Ez magának ronda hely? – s körülnézett, hogy mit lehet ezen a ragyogó, díszes, frissen kikészített éttermen rondának nevezni?

– Nem szeretem, ha ennyi aranyat használnak el a szobafestők… Szép volt, mikor megépítették, sőt egész addig, míg ezek hozzá nem nyúltak… Nagy, arabskupolás terem volt, lent körül elvesztek a régi kis kávéházi asztalkák, de itt valaha Pest előkelősége volt otthon. Volt egy öreg pincér, valami nyolcvanéves, mikor itt nekünk asztaltársaságunk volt. Egyszer suttogva megmutatta, hogy hol történt, mikor Szilágyi Dezső itt ült, és keresztülmegy a termen Ottó főherceg. Szilágyi nem vette észre. „Én – azt mondja az öreg Johann – odamentem hozzá, és megsúgtam neki: »Kegyelmes uram, itt van Ottó főherceg őfensége, és idenézett a kegyelmes úrra, de nem vette észre a kegyelmes úr«… »Hol? hol?« – kérdezte Szilágyi Dezső… Megmutattam neki… Hát a kegyelmes úr izgett-mozgott, egyszer csak felállott, és mintha valami dolga volna, körülsétált a teremben, és alkalmat vett magának, hogy mély meghajtással odaköszönhessen a fenségnek…”

Kicsit hallgatott, akkor folytatta:

– Tudja, ez a kis dolog rám már akkor is nagyon hatott. Egészen belevilágít a múlt társadalmi szellemébe. Nem gondolja? Mi ezt a Szilágyi Dezsőt úgy ismerjük az egész országban, mint egy nyakas, kemény, kálvinista embert, aki megmondta az uralkodónak is a magáét. Szóval, nekünk kálvinistáknak egy nagyon rokonszenves, nyers magyar figura, aki nem ért a szalonok stílusához, szóval benne látjuk megtestesedve a mi paraszt önérzetünk mintaképét, s most az öreg Johann, mint érdemet, dicsérve mondta el, hogy a mi bálványképünk hogy alázkodott meg egy fiatal főherceg előtt… s megmutatta azt is, milyen mélyen hajlott meg a nagy pocakjával. Persze, ha miniszter tudott lenni, tudnia kellett meghajolni is.

Odanézett a feleségére, s annak az arcán, mint valami álarcot, látta a mosolygást. Megérezte, hogy a nő nincs vele egy véleményen, de finomabb, minthogy ezt megmondja. Engedékenyen szólt:

– Maga, mint katolikus persze dinasztikus hűségben nőtt, és ebben semmit sem lát.

Nem folytatta, mert egyrészt, ahogy ránézett erre a nőre, aki most már teljesen és tökéletesen az ő birtokába került, azonnal elfutotta a hőség – másrészt a főúr újra megjelent:

– Méltóztattak választani?

A szobrász odanézett a feleségére:

– No, mit választ, szívem?

De a nő csak éppen rápillantott az étlapra, s finom, vékony ajkát hamiskásan összeszorítva, az urára kacsintott.

– Rendeljen… Majd meglátom hogy lát el…

A szobrásznak minden vére a fejébe rohant. A nő olyan hangot használt, ahogy egy előkelő demimonde a gavallérjára bízza magát. S ez nem tűnt fel neki visszásnak, ellenben meg volt ijedve, hogy igazán nem fog tudni „ellátni” egy ilyen nagy nőt. Rászólt a főúrra:

– Maga jobban tudja… Mit ajánl?

A főúr meghajlott, mint a pekingi angol nagykövet a bennszülött fejedelem előtt:

– Előételnek merem ajánlani: libamájszeletek sherry mártással.

– És leves?

A művésznő beleszólt:

– Nem ragaszkodom a leveshez…

– Maga nem szereti a levest?

– Igazán nem.

A szobrász egész rémülten nézett rá:

– Hát ez borzasztó – mondta tanácstalanul –, babám… Leves nélkül… Inkább lemondok az egész ebédről, mint a levesről…

– Egyék szívem. Akkor egyék. Ha szereti.

A szobrász elgondolkodott. Egész zavarba jött. Hogy fog ez menni, ha a felesége nem szereti a levest… Azon gondolkozott, hogy az előbb lemondott a pohár sörről, most le kell mondania egyszer s mindenkorra a levesről?… Szórakozottan babrált az étlaphoz tűzött kis nemzetiszín cédulával, amin az étterem külön erdélyi specialitásai voltak felsorolva, s tágra nyílt szemmel olvasta, hogy: „orjaleves”.

– Orjaleves! – mondta hangosan, mindenről elfeledkezve. – Orjaleves… tudja, mi az? Ágnes.

– Nem – nevetett mulatva és egész odaadással Ágnes.

– Persze, honnan tudná… Ma már nem hasítják a disznót a régi módra. Még az én gyerekkoromban édesatyám mindig kivágatta az orját: ez a gerinc, amit hosszában vágtak ki, borda nélkül, s rajta marad a feje és a farka is. Olyan, mint a múzeumokban az ősállatok gerince. Annál jobb leves nincs, mint ez. De hol veszik maguk az ilyen ötletet. Orjaleves. Az embernek összefut a szájában a nyál.

– Egyék, szívem. Igazán boldoggá tesz, Péter, ha eszik belőle.

– Hát akkor hozzon nekem egy orjalevest.

– Genis.

Péter már újra felkiáltott:

– Berbécstokány puliszkával! Ágnes, Ágnes kérem. Hallott már ilyet? Berbécstokány puliszkával. Kérem – kiabált a pincérekre, s meg sem várta a felesége válaszát: – mi van itt? Sátoros ünnep? Akkor én kénytelen leszek ide járni, ha maguk ilyen konyhát tartanak. Berbécstokány… Mi ez a berbécs? Juh?… Ez biztosan erdélyi neve; az a hosszú szőrű rackajuh lesz az… már a neve is remek: berbécs… és tokányt Ágnes, Ágnes szívem, ezt se szereti?… hát ez kétségbeejtő, no majd én megtanítom magát lassan arra, hogy mi a jó… De én folyton csak saját magamat táplálom. Mit hoz a feleségemnek?… Mondja, a maga édesanyja nem főzött ilyeneket?… Ne vegye rossz néven, de én úgy tekintem ezt az étlapot, mint nemzeti ajándékot ezen a gyönyörű napon. Mintha a Sors meg akart volna jutalmazni: ennél nagyobb meglepetést el sem lehet képzelni, mert tudja, óriási csapás, ha az embernek el kell szakadni az édesanyja asztali áldásaitól… Szegény Margit, felvidéki lány volt, tehát egész másképpen főzött, mint édesanyám, rántással; nálunk pedig nem volt szabad rántást tenni az ételbe, nálunk minden habarással készült… A rántás és habarás: ez két oly frakció a nemzet életében, ami még mindig nincs felfedezve… pedig ma már annyi ellentét van, hogy szó sincs többet nemzetről… Van jobboldal és baloldal, van burzsuj és proletár, van magyar és idegen fajiság, van zsidó és asszimilált… na, mi is van… én íme azonnal felajánlok egy új és végletes pártkülönbséget: itt a rántás és a habarás párt… Margittal ezen vesztünk össze eleinte mindennap…

Most a főúrhoz fordult:

– Nos, mi lesz a menü?

– Amit parancsolni méltóztat.

– Tatik… Tehát? Mit ajánlott?

– A művésznőnek, pardon, a nagyságos asszonynak, már meg is rendeltem a májszeleteket sherry szósszal.

– Igen, és?

– És merem ajánlani a tihanyi harcsarizottót.

– Hát tudja mit, hozzon azt.

– Művész úrnak is?

– Nekem is, igen.

Ágnes szinte ijedten:

– Maga ne… ne… ne, drága Péter… amit szeret, ami jólesik…

De Péter intett a főúrnak:

– Ugyanazt.

S a feleségéhez fordult:

– Ne felejtse, hogy mi ma már férj és feleség vagyunk, s hogy jön az, hogy férj és feleség egy asztalnál különböző ételeket egyen… Utóvégre nem halok meg tőle… A májat ugyan… no semmi.

– De valami, de igen, maga valamit elhallgat.

– A májat ugyan… is, különösen… – s cuppantott hozzá, mert még ajakkal csak mer hazudni, de a nyelvével ilyen éktelen hazugságot nem mer kimondani, hogy a májat szereti… Egyetlen étel volt, amit sohasem evett. Első feleségének, Margitnak, kedvenc étele volt a liba mája, s ha libát vett, a legnagyobb dicsőség volt, ha kisült, hogy hetvenhat dekás máj volt benne, de ő soha meg nem kóstolta. Édeskésnek és túl zsíros valaminek találta. Puha is, lágy is, olajszagú is, szóval émelyedett tőle. De hát egyszer csak meg lehet enni… nem hal bele… Ellenben a tihanyi hal, az nagyon csábította…

Ágnes viszont alázatosan és szendén mondta:

– Nincs benne szálka?

– Nincs, nagyságos asszony.

– Attól meghalok… Szálkától…

– Szóval halat sem eszik?

– Szereti? Akkor csak egyen.

Péter legyintett, s fejét csüggedten ingatta. Most hogy merje megvallani, hogy halimádó. Hal, juh, vad, disznó s mindenféle barbárság…

– Margit se szerette a halat. Sőt megkeserítette az életemet, annyit rémüldözött, mikor halat ettem. Mert én úgy eszem, mint a krumplit.

S most már kajánul nézett rá.

– Nem igaz!… – kiáltott Ágnes csakugyan rémüldözve, és finom hosszú ujjait a szája elé kapta. Oly rémület volt benne, mint mikor a Tatyana Gorovicevában a revolvert ráfogta a gárdatiszt.

A szobrász nevetett, s megfigyelte, hogy a rémület nem használható, szobrászilag, mert színpadi és nem élő. De azt is, hogy érzéki és meg lehet tőle veszni.

– Italt? – szólt a főpincér. – Szabad a művésznőnek egy szép pezsgőfröccsöt készíttetni?

– Isteni ötlet – kiáltott fel Ágnes.

Ellenben Péter elképedt. Szerette volna azt mondani, hogy egy fél liter savanyú bort. Pezsgőfröccsöt!… pezsgőfröccsel kezdeni az ebédet… s ez isteni ötlet!… Muszáj volt nevetni.

De a nevetés lassan lángba borította az arcát. Honnan tudja ez a főpincér, hogy a művésznő imádja a pezsgőfröccsöt? Egész lappangva vad féltékenység lobbant fel benne… Múlt?… Ezt tudjuk… és mégis?…

Ágnes is kíváncsian nézett a szobrász szakállas, kopaszos kemény arcára. „Mit lehet evvel kezdeni.” Nagyon jó színésznő volt: – csak az látszott meg rajta, hogy imádni való.

Leugrott a peronra, még valamit kellett venni, amivel a feleségének kedveskedjék. Már nem mert semmit csak úgy vaktában, mert semmi sem úgy ízlett az asszonynak, ahogy ő elképzelte. Hamar összevásárolt egy rakás újságot s hozzá néhány folyóiratot; Színházi Életet természetesen, Pesti Futárt, s hogy egy német is legyen, Magazint. Éppen ott tolta üveghintaját a cukrász is: hopp, majdnem elfelejtettem, adjon csak egy doboz Kuglert. Mennyi ez? Tizenhat pengő? Mi a fene, ez ilyen drága? Ahogy fizetett, hangos kiáltást hallott a háta megett, amitől megfagyott a vér az ereiben:

– Szervusz, Anyó, hát te hová mégy?

S erre a felesége kedves csicsergő kacagása csendült le a vonat magasságából, de nem értette, mit mondott.

– Remek, Anyó, remek. Mikor volt? Benne van Az Estben.

Ágnes biztosan intett a beszélőnek, mert az halkabbra fogta hangját.

A fizetéssel igyekezett addig piszmogni, míg azok a beszélgetést be nem fejezik. De végre csak meg kellett fordulni. Hát Zöld Jani állt mögötte, s fent Ágnes ragyogott. Zöld Jani volt az Ágnes állandó partnere. Aranyos, kövér bonviván.

– Szervusz – csapott rá a magasból, mert pompás magas fiú volt, ő a válláig sem ért. – Édesem, angyalom – s összecsapta a bokáját, ő volt a dzsentri a pesti színpadon –, kegyeskedj megengedni, hogy gratuláljak; hogy csináltátok ezt?

S oly harsogva nevetett, hogy maga is észrevette, és mivel szerepkörén túl is kifogástalan úrifiú volt, von Haus aus, hát azonnal lemérsékelte a hangot, és határtalan tiszteletet vett fel, mint gázmaszkot a híres szobrász előtt, aki azonfelül, hogy tényleg a leghírnevesebb fiatal, cca ötvenéves szobrász volt, kőgazdagnak is ismerték – rengeteg hadiszobor a mellényzsebében –, tehát Anyó jól járt; a fene egye meg, ezek a nők csak jól járhatnak. Tja.

Pár pillanatot szentelhettek csak egymásnak. De ezt nagyon kihasználták. Zöld Jani véghetetlen melegségű kézfogásokat produkált, közben az arcán a múlt éjszakai bor visszfénye rózsállott, megerősítve az azelőtti s a minden éjszakai mulatás derengéséből. Híres lump volt, s nagy nőcsábász.

– Utazol?

– Nem, kérlek alázattal, sajnos nem, csak kifuvaroztam a kocsimmal néhány pasit. Megbocsátasz, de tőlük is el kell búcsúznom – még el sem bocsátotta a szobrász kezét, már búcsúzóra rázta a másik kézzel, már integetett fel a kocsira: – Pá, drága Anyóm, kezét csókolom, nagyságos asszony, kezit csókolom.

Ágnes odafent úgy nevetgélt, mint a cinkosa, aki büszke, hogy kirepül a szűk pesti világból, és nászútra megy. Nászútra. Egy méltó helyzet.

A szobrász csak éppen annyit állapított meg, hogy minden hónalja tele van valamivel, s ez a karcsú, magas, hallatlanul fess szabócégér itt felejti őt, s felinteget „Anyónak”, aki – még ebből a távolságból is látni – valóban ennek a párja… a színpadon… milyen finom, magas és milyen elegáns nő… Éppen ideje, hogy kirobogjanak már ebből a szennyes levegőből, a csillogó, remek alpesi tájakra… ahol…

A lépcső nagyon magas volt, vagy az ő lába kurta?

Ágnes még ott állott a folyosón, s valami földfeletti boldogság sugárzott róla. A boldog asszony. A boldog nő. Hogy tudja ennyire megmutatni, így éreztetni, ennyire virágba borultan sugározni a boldogságot. Péternek az a gyanú villant át az agyán, hogy ehhez a boldogsághoz jelentékenyen hozzájárult a Zöld Jani véletlen felbukkanása. Összehúzott szemmel nézett Ágnesre, akit mindenki „anyónak” hív, csak ő mondja Ágnesnek, makacsul és következetesen, hogy ezzel is megszüntesse a múltat: új nőt akar ebből a drágaságból, aki…

– No, menjünk be – mondta –, fél perc és indul.

Ágnes még lopva visszapillantott a peronra, ahonnan egy gyanús külsejű úr felkiáltott: szervusz, Péter, gratulálok, s tovább nézte őket.

– Ki ez? – kérdezte Ágnes.

– Nem tudom – mondta a szobrász –, egy olajügynök volt, régi osztálytárs – s már tessékelte befelé a feleségét.

Ágnes besuhant a fülkébe, ahol már hárman ültek. Az ő helyük le volt foglalva kalapokkal, kis táskával, kabáttal: az ablak melletti két hely. Egyik szembe az útirányra, az Ágnesé, a másik, háttal, a Péteré.

Elhelyezkedtek s leültek, s a vonat abban a pillanatban már indult is.

Mikor a vonat kiért a pályaudvar üvegteteje alól s megvilágosodott, a szobrász még mozdulatlan maradt. Úgy érezte, most, csak most van otthon. Úgy érezte, hogy ebben a pesti levegőben már meg kellett volna halni. Ez borzasztó, mindenki ismeri őket. Vagy a nőnek köszönnek, vagy neki, s utánuk bámulnak a sétálók, és ez annyira feszélyezi, hogy lehetetlen egy biztos lépést tenni. Folyton azt hallani, Anyó, Anyó… De most kikapcsolódnak az izgalmakból, s belemerülhet felesége szépségének csodálatába.

Úgy nézte, mint egy ritka természeti jelenséget, mely csak pillanatokra mutatkozik meg az embernek, s amely a nap állása szerint folyton újjászületik, s mégis mindig ugyanaz. De úgy nézte, mint gazda a birtokát. Egy pillanatra sem vált el benne a tulajdonjog érzése az esztétikai szemlélettől. Szép, mert az enyém, ez határozottan fokozottabb formája annak, hogy „szép, ami érdek nélkül tetszik”. Ami különben nagyon ostoba megfejtése a szépnek, Greguss Ágost, aki Petőfit levágta, egyáltalán harmadrendű ember… Micsoda marhaság az: ha egy szép tárgyat megszerzek, akkor az már nem szép tovább?… Minden birtok felemelő érzést ad, főleg a megszerzés időpontjában, hát még egy szerelmi hódítás, annak a törvényes biztosítása perceiben.

Mit tudja azt egy salabakter, mit jelent egy szép nő egy művész életében?

Még sohasem érezte, csak most, ebben a pillanatban, hogy milyen óriási nagy dolog a házasság. Ha el lehetne érni, hogy két ember pontosan egyformán tapadjon egymáshoz, akkor talán nem is kellene megházasodni: de az ő esetében föltétlenül szükséges volt. Hogy lehet emberi ésszel elképzelni azt, hogy őhozzá, aki csak azért nem komikus alak, mert nem engedi meg, hogy bárki a világon nevessen rajta, hogy képzelhető, hogy egy ilyen nő, mint Ágnes, érdek nélkül beleszeressen őbelé… Kell, hogy feleségül vegye, s ezzel egy olyan szerződést ad neki, mi egész életre szól. Nem kis dolog ez a mai világban, mikor a színészekkel csak egy évre, sőt a magánszínházaknál, ahol Ágnes is van, csak tíz hónapra kötnek szerződést. Bármilyen előnyös is ez a szerződés, tíz hónapra szól. S ha Ágnes nem több is, mint amennyinek mondja magát, vagyis harminckét éves, akkor sem tizenhat már. A színháza éppen csődbe ment, és a társulat vette át az utolsó két hónapban, s konzorciális alapon vergődtek. A legkedvezőbb pillanat, hogy ő ezt a remek nőt elcsíphette.

No, de most már az övé. Tulajdona. Magántulajdon.