Ernst Jünger

Acélzivatarban

Noran Libro

Tartalom

Champagne krétasírjaiban

Bazancourt-tól Hattonchâtelig

Les Éparges

Douchy és Monchy

A mindennapos állóháborúról

A somme-i csata nyitánya

Guillemont

Saint-Pierre-Vaast erdőségeinél

A somme-i visszavonulás

Fresnoy faluban

Indiaiak ellen

Langemarck

Regniéville

Újból Flandria

A cambrai-i kettős csata

A Cojeul-patak mentén

A nagy csata

Angol előrenyomulások

Az utolsó rohamom

Sikerül áttörnünk

CSEJTEI DEZSŐ–JUHÁSZ ANIKÓ Fronthengermű – tollhegyen

Impresszum

(Az elesettek emlékére)

Champagne krétasírjaiban

A vonat Bazancourt-ban, Champagne egyik kisvárosában állt meg. Leszálltunk. Az alázatba, mellyel a fronthengermű morajlásának nehézkes taktusait hallgattuk, vallásos áhítat nem vegyült; olyan dallam volt ez, amelyhez hosszú évek alatt kellett hozzászoknunk. A messzi távolban egy robbanógránát fehér gömbje esett darabjaira a szürke decemberi égbolton; a harc felénk fordulva vett lélegzetet, s furcsa borzongással töltött el bennünket. Sejtettük-e vajon, hogy szinte mindnyájunkat elemészt majd azokban a napokban, amikor a messziről hallatszó sötét moraj szakadatlanul dübörgő mennydörgéssé erősödik – kit korábban, kit később.

Otthagytuk a tantermeket, iskolapadokat, munkaasztalokat, s a kiképzésre szánt néhány rövid hét alatt hatalmas és lelkesedéstől áthatott testté nőttünk össze. A biztonság korszakában nőttünk fel – a rendkívüli, a nagy veszély felé hajtó vágy mindnyájunkban ott volt. Valósággal megmámorosodtunk a háborútól. Virágesőben indultunk a frontra, a rózsák és a vér részegítő hangulatában. Igen, a nagyságot, az erőt, a tündöklést a háborúnak kell elhoznia számunkra. Férfias tettnek tűnt ez, vidám párviadalnak a virágos, véráztatta réten. „Nincs a világon szebb halál…”{1} Ó, csak otthon ne maradjunk, csak részesei lehessünk mi is!

„Menetoszlopba sorakozni!” A szárnyaló fantázia megnyugvást lelt menetelés közben, ahogy vonultunk Champagne nehéz, agyagos földjén. A borjú,{2} a töltények és a fegyverek ólomsúllyal nehezedtek ránk. „Kilépni! Hátul felzárkózni!”

Végül megérkeztünk a faluba, Orainville-be, a 73. lövészezred pihenőhelyére. A környék egyik nyomorúságos kis települése volt ez, mindössze egyetlen udvarház, körötte park és ötven, téglából meg mészkőből épült házacska.

A falusi utca nyüzsgése különös látvány volt városi rendhez szokott szemünknek. Csak néhány bátortalan, lerongyolódott civilt láttunk; egyébként mindenütt katonák voltak, kopottas, elnyűtt zubbonyban, az időjárás viszontagságaitól megviselt arccal, többnyire nagy szakállal; lassú léptekkel lődörögtek erre-arra, vagy pedig kis csoportokban álldogáltak a házkapuk előtt, s bennünket, újoncokat kajánkodó megjegyzésekkel fogadtak. Az egyik kapualjban tábori konyha tüze lobogott, borsóleves illata áradt felénk, edényekkel csörömpöltek az ételhordók körülötte. Úgy tűnt, mintha az élet itt valahogy tompábban és vontatottabban telne. A falu épp csak elkezdődött pusztulása ezt a benyomást még tovább mélyítette.

Az első éjszakát egy hatalmas pajtában töltöttük. Másnap a kastély udvarán von Brixen főhadnagy, ezredsegédtiszt elvégezte egységekbe való beosztásunkat. Én a kilencedik századba kerültem.

Első napunk a háborúban nem múlt el anélkül, hogy ne hagyott volna bennünk mély nyomot. A szállásnak kijelölt iskolában ülve reggeliztünk. A közelben egyszer csak tompa dörejek sorát lehetett hallani, a zaj mennydörgésszerű volt, az összes házból kirohantak a katonák, a falu eleje felé igyekeztek. Mi utánuk eredtünk, de valójában nem tudtuk, miért. Felettünk ismét felhangzott valami sajátos, korábban soha nem észlelt zúgás, suhogás; dübörgő robajjá erősödött, majd elhalt. Meglepődtem, hogy körülöttem az emberek összegörnyedtek futás közben, mintha valami félelmetes dolog fenyegetné őket. Az egész kissé nevetségesnek tűnt: mint amikor azzal szembesülünk, hogy olyasmit tesznek körülöttünk, amit nem igazán értünk.

Rögtön ezután a kihalt falusi utcán sötétbe burkolózó embercsoportokat lehetett látni; sátorponyvákra rakva vagy összekulcsolt kezükre emelve fekete csomagokat vonszoltak; ritkán tapasztalható szorongással meredtem rá egy vérben ázó alakra – mintha valótlanságot látnék; furcsán kitekeredett lába lazán lógott a testén, s megállás nélkül, rekedtes hangon bugyogott ki belőle a „Segítség! Segítség!” kiáltása, mintha a hirtelen rátámadó halál már a torkát szorongatná. Egy házba cipelték be, bejáratánál vöröskeresztes zászló lengett.

Mi történt? A háború megmutatta karmait, levetette kedélyes maszkját. Annyira rejtélyes és személytelen volt mindez. S eközben az ember aligha gondolt az ellenségre, arra a titokzatos, álnok lényre, aki mégis ott volt, valahol hátul. Ez az esemény, mely a tapasztalat határain a legteljesebb mértékben túlnőtt, annyira erős hatást gyakorolt ránk, hogy az összefüggéseket csak fáradsággal lehetett felfogni. Mintha egy kísérteties jelenés lépett volna színre fényes nappal.

Odafent, a kastély kapujánál felrobbant egy gránát, és kő- meg törmelékfelhőt zúdított a bejáratra; épp akkor, amikor az első lövésektől megrémült lakók kitódultak a kapualjból. Tizenhárom ember halálát okozta, köztük Gebhard zenetanárét is; jól ismertem őt még a hannoveri szabadtéri koncertekről. Egy megpányvázott ló hamarabb szimatolta meg a veszélyt, mint az emberek, néhány másodperccel a robbanás előtt sikerült elszabadulnia, és sérülés nélkül vágtatott be a kastélyudvarba.

Jóllehet bármelyik pillanatban megismétlődhetett az ágyúzás, a kényszerítő kíváncsiság mégis odavonzott a szerencsétlenség helyszínére. Ahol a gránát becsapódott, egy kis tábla himbálódzott, valamelyik tréfamester ezt írta rá: „a gránátsarok felé”. A kastélyt tehát veszélyes helyként ismerték már korábban is. Az utcát nagy vértócsák festették vörösre; kilyuggatott sisakok és bőrövek hevertek szanaszét. A bejárat súlyos vasajtaja darabokra tört, átlyuggatta a robbanás, a sarokkövet meg telespriccelte a vér. A látvány mágnesként vonzotta a tekintetemet; ugyanakkor valami nagyon mélyen megváltozott bennem.

Bajtársaimmal beszélgetve azt vettem észre, ez a közjáték néhányuk háborús lelkesedését alaposan lehűtötte. Számos hallucinációm jelezte, rám is erősen hatott, például, amikor a közelben haladó szekér zörgését egy baljós gránát végzetes robajával tévesztettem össze.

Bármilyen hirtelen és váratlan zaj hatására összerezzentünk, ez kísérőjelenségévé vált életünknek – végig az egész háború alatt. Az épp mellettünk elrobogó vonat zaja, a földre eső könyv csattanása, az éjszakába fúródó kiáltás – egy pillanatra mindig kihagyott a szívverésünk ilyenkor, mintha valami nagy és ismeretlen veszély fenyegetne. Annak a jele volt, hogy négy esztendőn át a halál éles árnyékában álltunk. S ez az érzés oly mélyen fészkelt a tudat mögött, a sötét zónában, hogy a halál – akár egy veszélyt jelző kapus – odaugrott a bejárathoz már bármely zavar, a szokásostól eltérő esetén, ahogy azokon az óraszerkezeteken tette, amelyek számlapja fölött minden egyes órában megjelenik homokórával és kaszával.

Még ennek a napnak a végén eljött a régóta várt pillanat, amikor – alaposan megpakolva – elfoglaltuk harcállásunkat. Utunk egy Bertricourt nevű falu romjai mellett vezetett, fantasztikus látvány volt, ahogy a romok kiemelkedtek a félhomályból, s így jutottunk el aztán egy magányos, fenyvesek között megbújó vadászházhoz, a „Fácános”-hoz; itt az ezred tartalékállománya volt beszállásolva, s egészen addig az éjszakáig ide osztották be a kilencedik századot is. Vezetőjük Brahms hadnagy volt.

Üdvözöltek bennünket, aztán rajokba osztottak, s rövid idővel ezután már ott voltunk a szakállas bajtársak között, akiknek bőrére agyagréteg tapadt; némileg ironikusnak tetsző jókívánságokkal fogadtak minket. Kérdezgettek, mi újság Hannoverben, s van-e némi valószínűsége annak, hogy a háború hamarosan véget ér. Aztán megfordult a beszélgetés iránya, kíváncsian hallgattuk őket; egyhangú, rövid kijelentéseket lehetett hallani a sáncokról, tábori konyhákról, lövészárkokról, gránátbecsapódásokról és az állóháború egyéb tartozékairól.

Rövid idő múlva kunyhószerű szállásunk ajtaja előtt kiáltás hallatszott: „Sorakozó!”. Rajokat képeztünk, s a „tölteni és kibiztosítani!” parancsra, némi rejtett élvezettel, egy hevedernyi éles töltényt csúsztattunk a tárba.

Majd csendben, szorosan egymás nyomában indultunk előre, így mentünk keresztül az éjszakai, sötét erdőségekkel foltozott tájon. Néha egy-egy lövés zaját lehetett hallani, vagy felfénylett egy-egy sistergő világítórakéta, hogy aztán a rövid ideig tartó, kísértetiesnek tűnő villanás után még nagyobb sötétséget hagyjon maga után. A fegyverzet és a sánceszközök egyhangúnak tűnő csörömpölését olykor egy „vigyázz, szögesdrót!” figyelmeztető kiáltás szakította félbe.

Aztán hirtelen egy éles hangokkal teli zuhanást lehetett hallani, majd káromkodást: „Az ördögbe, nyisd ki a pofád, ha bombatölcsér jön!” „Csönd, az istenit, tán azt hiszik, hogy a franciáknak füldugójuk van?” – vágott közbe egy őrmester. Lépteinket megszaporázva haladtunk előre. A bizonytalanságokkal teli éjszaka, a világítólövedékek fénylabdái, a gépfegyverek villódzása akkora izgalmat keltettek bennünk, hogy furcsamód éberek maradtunk. Néha megütötte a fülünket egy-egy vaktában kilőtt lövedék átható, metsző hangja, majd beleveszett a messzeségbe. S később aztán még hányszor, de hányszor mentem e kihalt tájakon át az első vonalba… igen, épp ebben a félig melankolikus, félig felajzott hangulatban!

Végül szinte elvesztünk azokban a futóárkokban, melyek az éjszakában – egészen a harcállásig – mészfehér kígyókként kanyarogtak. Egy lövészárokban, két mellvéd között találtam magam; magányos voltam, fagyoskodtam, s feszülten figyeltem a lövészárok előtt húzódó fenyősort – képzeletem mindenféle hamis árnyalakot vetített bele. Néha egy-egy eltévedt golyó csapódott be sivítva az ágak közé, és perdült le aztán a földre. E szinte végtelennek tetsző időben változás csak akkor volt, amikor egy idősebb bajtársam értem jött. A hosszú és keskeny árokban együtt futottam vele az előretolt őrállásig. Itt ismét csak az volt a dolgunk, hogy megfigyeljük az előterepet. Majd két órát kaptam arra, hogy egy, a krétakőzetbe vájt csupasz lyukba húzódva, a kimerültségtől fáradtan megkíséreljem az alvást. Amikor eljött a hajnali szürkület, már én is éppolyan sápadt és sáros voltam, akár a többiek; úgy éreztem, már hónapok óta élem ezt a vakondszerű életet.

Az építmény, amely harcállásul szolgált az ezrednek, Champagne meszes földjén húzódott végig. Kacskaringószerűen építették ki, s épp szemben volt a Le Godat nevű településsel. Jobbra ligetes erdőség, a „Gránáterdő” határolta. Cikcakkban húzódott tovább a hatalmas cukorrépaföldeken. Szinte virítottak rajta a vörös nadrágok, a roham során elesett francia katonák ruhadarabjai. Majd egy patak partjához ért, rajta keresztül tartottuk a kapcsolatot a 74. ezreddel az éjszakai őrjáratok alkalmával. E patak nagy morajlással zúdult át a lerombolt, komor fákkal körbevett malom gátján. Vize már hónapok óta holttesteket áztatott; egy francia gyarmati ezred katonáihoz tartoztak, kiknek arca olyan volt, akár a megfeketült pergamen. Félelmetes hely volt, különösen éjszakánként, amikor a hold a darabokra szaggatott felhőkön keresztül mozgó árnyékokat eresztett alább, és a víz morajának keveredése a nádas zizegésével különös hangokat hívott életre.

A szolgálat kimerítő volt. Az élet hajnalhasadtával kezdődött; ekkor már az egész védőrségnek a lövészárokban kellett állnia. Aludni este tíztől reggel hatig, mindegyik rajból két-két embernek volt szabad, felváltva, úgyhogy csak kétórányi éjszakai alvásban lehetett részünk; ez azonban a korai kelés, szalmahordás és más tennivalók miatt többnyire néhány percre zsugorodott.

Vagy a lövészárokban őrködtünk, vagy pedig a számos őrállás egyikébe vonultunk, ezeket hosszú, nyitott futóárkok kötötték össze a harcállással; egyfajta biztonságot adtak, ám az állóháború során az őrhelyek veszélyeztetett helyzete miatt hamarosan feladtuk őket.

Ezek a végtelen, fárasztó éjszakai őrségek tiszta időben elviselhetőek voltak, még fagy esetén is; de ha esett az eső, ahogy januárban többnyire történni szokott, kibírhatatlanná váltak. A nedvesség először a fejünkre húzott sátorponyvát itatta át, utána a köpenyen és az egyenruhán is átszivárgott, és órákon keresztül csordogált a testünkön; az ember ilyenkor olyan hangulatba került, hogy már az sem tudta felderíteni, ha meghallotta a közeledő váltótárs zaját, ahogy a vízben cuppogott. Hajnalban a pirkadat már kimerült, mészfoltos figurákra ejtette rá fényét, akik fogvacogva, elhalványult arccal dőltek le a csöpögő fedezék rothadt szalmájára.

Ó, azok a fedezékek! Árok felé nyitva hagyott, krétakőzetbe vájt lyukak voltak ezek. Rajtuk alig néhány sor deszka és pár ásónyi föld. Ha elindult az eső, naphosszat csöpögött benne; ezért, némi akasztófahumorral, kirakták rájuk a megfelelő táblákat, amelyeken ez állt: „Cseppkőbarlang”, „Férfifürdő” és ehhez hasonlók. Ha egyszerre többen akartak ott nyugovóra térni, arra kényszerültek, hogy a futóárokba nyújtsák ki a lábukat, amelybe aztán elkerülhetetlenül belebotlott minden arra haladó. Ilyen körülmények között napok teltek el úgy, hogy alvásról nem sok szó eshetett. Ráadásul még két óra nappali őrség is várt ránk, illetve az árkok kitakarítása, élelmiszer, kávé, víz szállítása és más effélék.

Érthető, hogy ez a szokatlan élet nagyon keménynek bizonyult számunkra, hiszen legtöbbünk a valódi munkát addig csak hírből ismerte. Ehhez járult még az is, hogy odakinn, a fronton korántsem azzal az örömmel fogadtak, ahogy elvártuk volna. A „régiek” igyekeztek megragadni minden alkalmat, hogy rendszeresen „megszívassanak”, s magától értetődőnek számított, hogy minden kellemetlen vagy váratlan feladattal minket, „hadi-önkényeseket”{3} bíztak meg. Egyébként ez a kaszárnyákban dívó szokás, amely a háborúba is átkerült, nemigen járult hozzá, hogy jobb kedvre derüljünk; azonban az első közösen vívott csata után ennek vége lett – ezután már bennünket is „régieknek” tekintettek.

Ám az az időszak, amikor a század tartalékállományba került, sem volt sokkal jobb. Ekkor vagy a „Fácános”-ban szállásoltak el bennünket, vagy pedig a „Hiller” nevű csalitosban, fenyőágakkal borított földkunyhókban, melyeknek trágyával borított talaja legalább kellemes, erjedt meleget sugárzott. Olykor hüvelyknyi mélységű víztócsában ébredtünk. Jóllehet a „csúzos szaggatást” addig csak hallomásból ismertem, már néhány nappal a tartós átázás után valamennyi ízületem fájt. Álmomban, a végtagjaimban mintha vasgolyók vándoroltak volna le és föl. Az éjszakákat itt sem alvással töltöttük, a sok-sok megközelítőárkot mélyítettük. Vaksötétben, ha a franciák épp nem lőttek ki világítórakétákat, az alvajáró bizonyosságával kellett megmaradni az előttem haladó sarkában, már ha az ember nem akart eltévedni, s órákon keresztül bolyongani az árkok labirintusában. A talajt egyébként könnyen meg lehetett munkálni: csak egy vékonyka agyag- és humusztakaró fedte a hatalmas krétaréteget, fehér állagán könnyen áthatolt a baltacsákány. Néha zöldes szikrákat is vetett, ha az acél beleütközött a kőzetben szétszórva található, öklömnyi nagyságú piritkristályokba. Ezek számtalan, golyóvá sűrűsödött kockából álltak, és aranyfényt sugároztak, ha az ember rájuk csapott.

Ebbe a sivár egyformaságba csak a tábori konyha megérkezése hozott némi fényt esténként, mégpedig a „Hiller-erdő” sarkánál, ahol a kondérok felnyitása után a szalonnás borsófőzelék vagy másféle fenséges dolog sűrű illata terjengett. Ám ennek is megvolt olykor a maga hátulütője: a csalódott ínyencek a szárított főzeléket „drótakadálynak” vagy „mezei csapásnak” csúfolták.

Január 6-i naplófeljegyzésemben éppenséggel a következő harapós feljegyzést találom: „Estefelé döcögött be a tábori konyha, moslékot hozott, valószínűleg disznók elé vetett fagyott répából kotyvasztották össze”. Ezzel szemben a 14-i bejegyzés már lelkes ujjongás: „Ízletes borsóleves, négy finom adag, a jóllakottság kínjai. Versenyeztünk az evésben, és azon vitatkoztunk, milyen testhelyzetben tudjuk a legtöbbet magunkba tömni. Én az álló helyzet mellett voltam”.

Bőségesen osztogatták a halványvörös színű pálinkát is, a csajkafedőbe mérték ki, íze erősen emlékeztetett a tiszta szeszre; mindamellett hideg és nedves időben nem volt megvetendő. Dohányból is kaptunk, ebből csak erősebb fajtákat, azokat viszont nagy mennyiségben. Az a képe a katonának, amelyet e napokból őrzök emlékezetemben, az őrszemé, aki hegyes, szürkével megfejelt sisakban, öklét hosszú köpenye zsebébe rejtve áll a lőrés mögött, s a puskatus fölött eregeti a pipafüstöt.

Orainville-ben a legkellemesebbek a szabadnapok voltak, alvással, felszerelésünk rendbetételével és gyakorlatozással teltek. Egy hatalmas pajtában szállásolták el a századot, két tyúklétraszerű lépcső képezte a be- és kijáratot. Jóllehet az épület teli volt szalmával, mégis kályhák álltak benne. Egyik éjjel nekigurultam az egyiknek, és néhány bajtársam igyekezetének köszönhetően ébredtem csak fel; nagy erővel próbálták eloltani a tüzet. Rémülten vettem észre, hogy egyenruhám háta erősen elszenesedett, így aztán jó ideig egy frakkszerű ruhában kellett ide-oda szaladgálnom.

Már rövid idő elég volt az ezrednél ahhoz, hogy jócskán elveszítsük mindazokat az illúziókat, amelyekkel annak idején bevonultunk. A remélt veszélyek helyett kosszal, munkával és álmatlan éjszakákkal kerültünk szembe, melyek kényszere nem sok hősiességet követelt tőlünk. S még ennél is rosszabb volt az unalom; ez ugyanis még letargikusabbá teszi a katonákat, mint a halál közelsége.

Azt reméltük, támadni fogunk; csakhogy a fronton való megjelenésünkhöz a legkedvezőtlenebb időpontot választottuk, azt, amikor minden mozgás megmerevedett. Még az apró taktikai változásokkal is felhagytak – a lövészárkok kiépítése előrehaladt, a védelem megsemmisítő tűzereje növekedett. Megérkezésünk előtt néhány héttel az egyik század még megkockáztatta, hogy – gyenge tüzérségi előkészület után – egyedül hajtson végre részleges támadást egy néhány száz méternyi hosszú sávban. A támadókat, akik közül csak néhányan jutottak el az ellenséges drótakadályokig, a franciák úgy szedték le, mintha csak a lőtérre lettek volna kiállítva; a kevés túlélő meg lyukakba rejtőzve várta az éjszakát, hogy a sötétség oltalma alatt visszakússzon a kiinduló állásba.

A katonák tartós túlterheltségét tetézte, hogy az állóháború – amelyben az erőkkel másféle módon kell gazdálkodni – még a vezetés számára is újnak és szokatlannak bizonyult. Az őrhelyek igen nagy száma és a szakadatlan sáncmunka többnyire szükségtelen volt, sőt, káros. Nem a hatalmas védősáncok voltak fontosak ugyanis, hanem a mögöttük álló emberek bátorsága és frissessége. Az egyre mélyebbre ásott lövészárkok, meglehet, kivédtek néhány fejlövést; másfelől azonban kialakították a biztonságigényt és a ragaszkodást a védelmi berendezkedésekhez, s erről később már csak vonakodva mondtak le. A védművek karbantartására irányuló erőfeszítések is megsokszorozódtak. S a legkellemetlenebb, ami egyáltalán megtörténhetett, az volt, hogy a kezdődő hóolvadás hatására a lövészárkok krétafalai, amelyeket a fagy már megrepesztett, pépszerű masszaként rogytak be.

Az árkokban hallottuk persze, ahogy a lövedékek fütyülnek a fejünk felett, s a reimsi erődből néha egy-egy gránátot is kaptunk, ezek azonban várakozásainknak messze alatta maradó, jelentéktelen hadiesemények voltak. Olykor azonban mégis emlékeztettek bennünket arra a véres komolyságra, amely ott ólálkodott e látszólag céltalan események mögött. Egy gránát csapódott be például január 8-án a „Fácános”-ba, s megölte zászlóaljsegédtisztünket, Schmidt hadnagyot. Az a hír járta egyébként, hogy a lövést irányító francia tüzérségi parancsnok épp e vadászház tulajdonosa volt.

{1} „Kein schönrer Tod ist auf der Welt…” Egy 16. századi népszerű dal kezdősora; a dal a 19. században már a tankönyvekben is szerepelt.

{2} Négyszögletes katonai hátitáska.

{3} A német eredetiben szójáték: a Kriegsfreiwillige, „hadiönkéntes” helyett a gúnyos Kriegsmutwillige szóval nevezték a régebb óta szolgáló katonák a fiatal önkénteseket.