Bruckner Éva – Csepeli György – Csepeli Miklós

A tengerszemű hölgy rejtélye

A Zámoryak történetei

Kossuth Kiadó

Tartalom

Csepeli György A gének és a mémek

A tengerszemű hölgy rejtélye

Komárom, a kis Párizs

Zámory Adolf házassága

„Minő csodás kevercse rossz s nemesnek a nő”

Zámory Adolf téti magánya

A koroncói úrnő ajándéka Győr városának

A Milkovics–Zámory Gyűjtemény kincsei

A festő és modellje

A nemzetes úr

A fogadás

A koroncói úrnő

Ajándék

A gyűjtemény egy évszázad alatti sorsa

Függelék

A Kossuth gyermekeit bújtató Bakony ura

Rejtekhely a Bakonyban

A magyar nemes

A honatya

Az úriember

Lóháton írt napló

Győzni vagy meghalni

„Két emberélet boldogságát kérem”

Lóháton írt napló

„A szeretett, jó királyért”

„Illúziókban nem szabad élni”

Lepereg az orsó

Ami eltűnt, s ami megmaradt

Komárom, a katonaváros

Győr, a kultúra és a könyvek városa

Veszprém megye és Kossuth kapcsolata

A művelt, haladó nemesek társasága

Akiknek segítségével a Zámoryak nyomában jártunk

Függelék

Felhasznált irodalom

Képek jegyzéke

Impresszum

CSEPELI GYÖRGY
A gének és a mémek

A történet, melynek szereplőivel e könyv lapjain megismerkedhet az olvasó, 1613-ban kezdődött. Ebben az évben II. Mátyás, Isten kegyelméből a rómaiak császára s többek között Magyarország királya, Zámory Mihályt, feleségét, gyermekeit, nővérét, valamint fogadott fiát kiemelte közemberi állapotából, s Magyarország nemesei közé sorolta. Tette ezt a király néhány hűséges híve, prelátusa és bárója tanácsára, akik felhívták figyelmét Zámory Mihály szolgálataira, melyeket az országnak és a Szent Koronának tett. A frissen kreált nemesség jeleként a király címert adományozott, melyet a család a jövőben bárhol – csatákban, lovagi tornákon és játékokon, párbajokon és bármely más katonai és nemesi gyakorlatokon, ugyanígy pecséteken, kárpitokon, függönyökön, ruhákon, gyűrűkön, zászlókon, pajzsokon, sátrakon, házakon, sisakokon – használhat.

Gyermek voltam, amikor először láttam otthon az adománylevelet, rajta a címert, a király aláírását és az oklevélről lógó hatalmas viaszpecsétet. Volt még egy pecsétnyomó is, s forró vörös viaszba merítve, bőven pecsételtem vele leveleimet, melyeket soha senkinek nem küldtem el. Az elefántcsontból készült nyele megmaradt, de a teste, benne a címer negatívjával, elveszett.

Könyvünk arról a családról szól, melynek egyik sarja magam vagyok. A Zámory család, ahogyan azt II. Mátyás a nemesi rendbe helyezte, ma már nincs. Anyánk, Zámory Mária 1980-ban meghalt, s vele a sírba szállt a családnak az az ága, melyről írunk. A Zámory név nem, de a Zámory vér tovább él bennem, testvéremben, az ő gyermekében, az én gyermekeimben és ő gyermekeikben. Rajtunk kívül, tudomásunk szerint, élnek még oldalági rokonaink, kik a Zámory nevet viselik, de őket nem ismerjük.

Még gyermek voltam, amikor egy összeíráskor az „anyja neve” rubrikában egy hivatalnok kiirtotta az y-t, s i-vel írta be anyám nevét, mely így, i-vel írva került be minden hivatalos iratomba. A rendszerváltás után hosszú utánjárással sikerült elérnem, hogy visszakapjam az y-t, mely ha akartam, ha nem, részévé vált annak, amivé lettem.

A Zámory család története, mint az a könyvből kiderül, nem csak azoknak érdekes, akik e család tagjai vagy ismerősei. Az 1613-ban kezdődött és azóta is tartó történet ezernyi szálon kötődik a mindenki számára közös magyar történelemhez és művelődéshez, melyek nagyszerű feldolgozásait ismerjük Szalay Lászlótól Kosáry Domokosig. Ez a könyv azonban nem felülről és nem általánosan mutatja be a magyar történelmet, hanem ahhoz alulról, egyetlen család perspektívájából nézve közelít. Könyvünk műfaja a mikrotörténelem-írás, melynek most és itt az én családom, pontosabban annak anyai ága a tárgya.

Bruckner Éva történész, testvérem, Miklós felesége szívós munkával összegyűjtötte és feldolgozta mindazt, ami a család történetéből írásban, képben megmaradt.

Az armális, a címeres nemesi adománylevél

Ez a könyv számunkra, s számomra emiatt különösen érdekes. Felveti a kérdést: kik vagyunk? Mi bennünk az, ami most ugyan hozzánk tartozik, s úgy tűnik, a miénk, de valójában kaptuk. Géneket örököltünk, melyek fogságából nem szabadulhatunk. Kísérteties a találkozás elődeinkkel, akikben ugyanazokat a tulajdonságokat látjuk, amelyek bennünk is vannak. Jót és rosszat egyaránt kaptunk. Zámory Mihály törökverő tettei miatt érdemelte ki a nemességet. Bátor lehetett és vakmerő, ugyanakkor kellőképpen számító ahhoz, hogy felhívja érdemeire a király környezetében lévő bárók, prelátusok figyelmét, akik kijárták neki, családja és utódai számára a nemesi rendbe való emelkedést. Ő és utódai szorgalmasan gyarapították a vagyont, mely földekben, részben ma is látható kúriákban, kastélyokban mutatkozott meg, míg meg nem született az a generáció, melynek kezén a vagyon szétporladt.

A szerzés és a pazarlás képessége bennem is együtt van. ugyanígy bennem él a kiemelkedés, az elismerés, a láthatóság vágya, melyért nagy árat kell fizetni, ha teljesül, azért, ha nem teljesül, azért. Az ambíció szemmel láthatóan ott van fiaimban, lányomban. Találkozunk a könyvben Zámory Adolffal, akiről a Jókai által rajzolt igazságtalan képet a könyv remekül kiigazítja. Adolf játékszenvedélye, eleganciája, ahogyan Mérei Ferenc mondaná, „társas penetranciája” bátyámban, Miklósban él tovább. De én sem érzem rokontalannak magam Adolf társaságában, aki fiatal korában inkább a testére, a vágyaira, mintsem az eszére hallgatott. Adolf első felesége Jókai Mórnak is tetszett, de az író alulmaradt a szerelmi versenyben, s talán emiatt vált Adolf, bár más néven, irodalmi karaktergyilkosság áldozatává. Adolf felesége lett a „tengerszemű hölgy”. A házasság nem sikerült, s mint a könyvből majd kiderül, a szép kalandornő élete a márianosztrai börtönben ért véget. Adolf második felesége Kisfaludy Erzsébet lett, a költő testvérek rokona, dédanyánk, akitől örökölhettük az írás, a szólás, a fogalmazás képességét.

Az idealizmus, a mindennapi ügyek iránti érdektelenség újra meg újra megjelent minden nemzedékben. Zámory Károly, mit sem törődve az esélyekkel, 1809-ben részt vett a király és a haza védelmére szervezett Napóleon-ellenes nemesi felkelésben, s huszonkét éves korában a győri csatában életét vesztette. A sors fintora, hogy negyven évvel később Zámory Mártont ott látjuk Komárom várában, mely a királlyal szembeforduló magyarok harcának bukása után még negyvenöt napig kitartott a túlerővel szemben, s védői végül salvus conductust kapva szabadon elvonulhattak. A könyvben bemutatott nagyapám, Zámory Imre első világháborús naplója drámai dokumentuma a tiszti és a férj/apa szerep konfliktusának. Nagyapám nem lett hűtlen a királyhoz, aki 1920-ban száműzetésbe kényszerült, s ott hamarosan meghalt. Zámory Imre élete is példa arra, hogy a folytonosan változó magyar valóságban mekkora terheket ró az emberre a hűség, a lojalitás, a megbízhatóság, a választott értékekhez való ragaszkodás.

A Zámory család legérdekesebb alakja kétségkívül Kálmán, aki több cikluson keresztül a magyar országgyűlés tagja, Tisza Kálmán szavazógépezetének néha rakoncátlan, de alapvetően megbízható alkatrésze volt. Kálmán a Monarchia kori Magyarország egyik nagyura, Eötvös Károly szavával, a Bakony dúvadja volt. A sok szép Zámory férfi közül talán ő volt a legszebb. Okosan és gazdagon nősült, lókúti kastélya és a körülötte lévő csodálatos park ma is látványosság, bár az üres, kifosztott belső terek, a pusztuló lépcsőfeljárók láttán Jókaiéhoz méltó képzelet kell ahhoz, hogy lássuk a vadászatairól diadalmasan visszatérő Kálmánt, a vendégségbe érkező miniszterelnököt, a protekcióért instanciázó hozzásereglő választókat. Zámory Kálmán fiatalon Kossuthot szolgálta. Lókúti kastélyában Kossuth gyerekeit bújtatta, éppen abban az időben, amikor Márton Komárom várát védte Klapka György parancsnoksága alatt. A kiegyezés után, mint az ország politikai elitjének zöme, hűtlenné vált Kossuthhoz, s mameluk lett belőle. A politikai törekvést, az opportunizmus politikában nélkülözhetetlen tulajdonságát tőle örökölhettem.

A Zámory férfiak egymást követő nemzedékeiben újra meg újra megjelentek a katonai, társasági, politikai erények és vétkek. Minden Zámoryban (és az ő utódaikban) ott van a virtus, a hűség, a kockázatvállalás, az opportunizmus, a realizmus és az irrealizmus konfliktusa. A család női tagjai egészen mások. A feleségek rejtőzködnek. Odaadó szeretők, anyák, soha ki nem elégült ambíciók hordozói. Tehetségeik fiaikban mutatkoznak meg.

Zámory Mária, anyám elődje e névben, kivétel. A koroncói társas élet leírása alapján megismerkedhetünk a Zámory Mária körül kialakult szellemi-kulturális atmoszférával, mely a magyar nemesi osztályt legjobb formájában mutatja meg. Zámory Mária férje, Milkovics Zsigmond szintén országgyűlési képviselő, mint Zámory Kálmán, de ő nem volt hajlandó fejét Tisza Kálmán igájába hajtani. Független szellem, s az is maradt, akinek egyetlen szempontja a közjó szolgálata. Mária és Zsigmond Győr városának adományozta a család könyvtárát, melynek alapján rekonstruálhatjuk a magyar nemesi családok felvilágosult, liberális értékeinek forrásait. Úgy nőttem fel, hogy a nappaliként szolgáló szobánk falán mindennap láthattam aranykeretben Zámory Mária és Milkovics Zsigmond képét. Az átörökített gének a család mindenkori tagjait nemcsak harcra, hűségre, megalkuvásra, szerzésre, pazarlásra, szerelemre, játékra, hanem kreativitásra, tanulásra, a tudás iránti vágyra, kíváncsiságra, a világ megismerésére is képesítették.

S ezen a ponton a génekről át kell térnünk a mémekre. A mémek a génekkel ellentétben nem a test, hanem a lélek építőkövei, melyek a fizikai valóságot, melyben élünk, metafizikai világgá alakítják, átlelkesítik, megtöltik jelentésekkel, s ezáltal átélhetővé, elmondhatóvá, átörökíthetővé teszik. A mémek a kultúra hordozói és közvetítői, melyek révén az életbe belépő új nemzedékek folytathatják, vagy ha akarják, megújíthatják elődeik munkáját, biztosítva a közösség kulturális folyamatosságát, megalapozva tagjainak társadalmi identitását.

A gének adta játéktérben a mémek jelölik ki a lehetőségeket és a határokat. A mémek a kollektív emlékezet kulturálisan formált elemei, melyek éppen úgy újra meg újra megjelennek az egymást követő nemzedékekben, mint a gének, ám az öröklés működtetője ezúttal nem a természet, hanem a kultúra, melyet Marx az ember második természeteként határozott meg. A Zámory család egyik legfontosabb mémje az érvényesülés, a felemelkedés, a társadalmi rang megszerzése és megtartása volt. Ez a trend csúcsra ért a 19. században, majd a 20. század során lejtmenetre tért. Szerencse volt a szerencsétlenségben, hogy az érvényesülés mémjének erejét nem belső, pszichológiai tényezők, hanem külső, társadalmi hatások törték meg. A külső tényezők elsőbbsége a belső tényezőkkel szemben valószínűleg a múltra is igaz. A Zámoryak, mint a magyarok egészében, nem a cselekvő, hanem a szenvedő igeragozás szerint élték életüket. Jellegzetes magyar mém a „sors keze”, mely hol áldja, hol veri a magyart. A mi történetünk arról szól, hogy akár áldotta, akár verte őket a sors keze, hőseink alkalmazkodtak, s nem hagyták, hogy a sors elsodorja őket. A siker nem szállt a fejükbe, s a kudarc nem tette őket tönkre.

Nagyapám és anyám élete mindkettőre példa. A társadalmi piramis csúcsán voltak, majd 1945 után zuhanórepülésben a piramis legaljára kerültek. Nem voltak egyedül, hiszen ugyanezt élte meg az egész úri középosztály. A mémek azonban megvédték őket. Mindent elveszítettek, de az identitásukat nem veszíthették el, mert azt nem vehette el tőlük senki. Elvették ugyan anyám nevéből az y-t, de amíg vissza nem szereztem ezt a betűt, addig is küzdöttem érte. Amikor anyám meghalt, az újsághirdető nem engedte, hogy a szövegben szerepeljen az „engesztelő szentmiseáldozat” kifejezés, de abba belement, hogy a szavak között ott maradjon a „patkós-teszéri”, mely a Zámoryak nemesi előneve volt.

A Zámoryak identitásának kulcsa a „magyar” mém. Senki sem volt ebben a családban, akinek ez a szó puszta jelző lett volna. Zámory Mihálytól kezdve, akit a török ellen mutatott vitézsége miatt a király családtagjaira és utódaikra kiterjedően a nemesi rendbe emelt, a magyarság a Zámoryak sorsa volt, mely életüknek teret nyitott. Nem volt ebben a magyarságban semmi kizáró. A jogkiterjesztéssel bárki beléphetett a magyar sorsközösségbe. A polgári világba átlépett nemesi rendet, s bennük a Zámoryakat, mémjeik megóvták attól, hogy az első világháborút követő társadalmi örvényben a kitaszítás, a kizárás, a nemzeti elzárkózás csahosai közé álljanak.

A huszadik századi magyar társadalom két legnagyobb nemzeti tragédiája Trianon és a holokauszt. A két tragédia gyökere közös. A 19. században megteremtett polgári társadalom mit sem tudott kezdeni a nemesi rend nemzeti mémjeivel, melyeknek lényege, mint azt a Milkovics–Zámory házaspár története mutatja, a műveltség, az erkölcs, a közjó szolgálata volt. Széchenyi István előre, majd száz évvel később Németh László utólag jól látta, hogy a magyar identitás a sok tekintetben színlelt kapitalizmus idején szociológiai értelemben elveszítette mélységét, elszakadtak gyökerei, s nem jött létre a magyarság polgári mémje.

Ami helyette létrejött, az kevés volt ahhoz, hogy megakadályozza a magyarnak nevezett, de erkölcsi értelemben nem magyar ország szétesését. A Monarchia alatt létrejött egy már nem nemesi, de még nem polgári magyar mém, melyben nem volt elég erkölcsi és lelkierő ahhoz, hogy megóvja a Monarchia idején zenitjén lévő Magyarországot a megcsonkítástól, de arra sajnos nagyon is alkalmas volt, hogy felmutassa a bűnbakokat, akiket felelőssé téve Csonka-Magyarországért, 1920 és 1944 között szisztematikusan kiszorítson a magyar állampolgárok köréből.

A Zámoryak magyar mémjének semmi köze sem volt a numerus clausus és a később hozott zsidótörvények által képviselt nemzeti szellemiséghez. A Zámoryak számára a magyarság magától értetődő, bizonyításra nem szoruló, kétségbevonhatatlan tény volt, melynek megállapítására elég volt egy puszta pillantás a címerre, melyet a király éppen azért adományozott, hogy soha egy pillanatra ne legyen kétsége senkinek, Zámorynak és nem Zámorynak afelől, hogy a címer birtokosa magyar nemes. Az identitás mém bizonyossága, magától értetődősége elért hozzám, s rajtam keresztül – remélem – gyermekeimhez.

Ez a mém nem zár ki senkit, de nem is várja el, hogy bárki hatalma alá helyezze magát. Magabiztossága az ereje, de egyben gyengesége is. Nem támad, de nem véd. Teljesen tehetetlen az agresszív, komplexusos, túlkompenzáló nemzeti identitással szemben, mely túlságosan friss ahhoz, hogy biztonságban tudja magát a Semmi szorongató kísértéseivel szemben.

Nem mintha a Zámoryak nemzeti mémje mentes lenne a belső ellentmondástól. A magyar király, aki Zámory Mihálynak és utódainak nemességet adományozott, mint azt az adományozásra emlékeztető címeres levélben olvashatjuk, egyúttal Germánia, Bohémia, Dalmácia királya, Ausztria főhercege, Burgundia, Brabant, Stájerország, Karintia, Krajna hercege, Morvaország őrgrófja, Luxemburg, valamint alsó és felső Szilézia fejedelme (stb.) volt.

Amíg a török hódoltság tartott, nem okozhatott problémát a Zámoryaknak, hogy a magyar királyhoz vagy az erdélyi fejedelemhez legyenek hűek. A Habsburg-házból származó magyar király volt a garancia arra, hogy az országért és a Szent Koronáért tett szolgálat kötelessége a török elleni harcot jelenti, melyben Magyarország érdekei egybeestek a birodalom érdekeivel.

Nem tudjuk, hogy miután Magyarország egésze felszabadult a török uralom alól, a Zámoryak továbbra is osztották-e a felfogást, miszerint Magyarország érdekei egybeesnek a Habsburg Birodalom érdekeivel. Lehet, hogy Rákóczi oldalán harcoltak a Magyar Királyság függetlenségéért a birodalommal szemben, de az is lehet, hogy a lázadóval szemben védelmezték a Magyar Királyságot, melynek biztonsága zálogát a Habsburg Birodalom fennmaradásában látták. Ha az Országos Levéltárat 1945-ben nem bombázzák le, s nem pusztulnak el a családi iratok, melyeket Zámory Imre a biztonságos megőrzés hiú reményében ott helyezett el, akkor tudhatnánk, hogy milyen szolgálatokat tettek Zámory Mihály utódai a királyért és a Szent Koronáért, akár az egyik, akár a másik oldalon harcoltak. A 17–18. századból a történelem csupán a család egy tagjának, Zámory György naszádos kapitánynak a nevét őrizte meg.

Azt viszont tudhatjuk, hogy a szatmári békét követő, a napóleoni háborúkig tartó hosszú, prosperáló időszakban a Zámoryak – mint a magyarországi nemesi és főúri családok általában – folyamatosan gyarapodtak. A gyarapodást bizonyítja a Nyugat-Magyarországon és Szlovákiában ma is látható, a Zámoryakhoz köthető, épen maradt vagy romos kúriák, kastélyok, mauzóleumok, sírhelyek sora. A kulturális virágzásról tanúskodik a Milkovicsné Zámory Mária jóvoltából 1903-ban Győr városának ajándékozott családi könyvtár elképesztően gazdag összetétele. Az Iparművészeti Múzeumban ma is látható egy 1750-ben készült női ruha, melynek rokokó bája a legfinomabb korabeli francia női ruhákkal összehasonlítva is kiállja a versenyt. A könyvből, melyet az olvasó most kezében tart, megtudhatjuk, hogy a ruha Zámory Mária nagyanyjáé, Milkovics Zsuzsáé volt.

A királyhoz való hűség mémje a napóleoni háborúk alatt a magyar nemességet tántoríthatatlanul a Habsburg-ház mellé állította. Zámory Adolf felesége, Kisfaludy Erzsébet nagybátyjának tudhatta a Himfy költői néven elhíresült Kisfaludy Sándort, aki József nádor szárnysegédeként részt vett a Napóleon seregei ellen, Győr mellett vívott csatában. E csata kétszázharminckét magyar katona halálát követelte; a halottak egyike a huszonkét éves Zámory Károly volt. Napóleon szerint ugyan eljött az a „szempillantás”, amikor a magyarok elszakadva Ausztriától visszanyerhetnék függetlenségüket, ám a megszólítottak nem hallgattak a császár szavára, s a magyar király védelmében harcba szálltak ellene.

Az 1809. május 13-án közzétett napóleoni ajánlat határozott elutasítása azért is figyelemre méltó, mivel negyven évvel később, 1849. április 14-én a magyar országgyűlés az ajánlat szövegével szinte szó szerint megegyező határozatot fogadott el, melynek kinyilvánításával a magyar álladalmat törvényesen képviselő nemzetgyűlés Magyarországot elidegeníthetetlen természetes jogaiba visszahelyezte, s minden hozzá tartozó részekkel és tartományokkal egyetemben az önálló, független európai státusok sorába iktatta. A nyilatkozat továbbá a Habsburg–Lotaringiai-házat Isten és a világ előtt trónvesztettnek nyilvánította, pontosan ugyanúgy, ahogyan azt Napóleon 1809-ben követelte. A különbség mindössze annyi, hogy Napóleon a Rákos mezejére kérte az országgyűlés összehívását, mely végül Debrecenben mondta ki a trónfosztást.

A Zámoryak mindkét eseményben részt vettek. 1809-ben a Habsburg-házból származó I. Ferenc királyt védték, 1849-ben a Habsburg-házból származó, bár megkoronázatlan I. Ferenc József király ellen harcoltak. Könyvünk részletesen tárgyalja Zámory Kálmán és Kossuth bensőséges kapcsolatát, melynek következményeként Kossuth gyermekei rövid halimbai és mencshelyi tartózkodás után Zámory Kálmán lókúti kastélyában nyertek menedéket 1849 júliusában egészen augusztus 24-ig. A három Kossuth gyereket végül a kastély mögötti házban fogta el 40 lovas és 125 gyalogos katona.

A nemzeti függetlenség Kossuth által képviselt mémje azonban nem gátolta meg Zámory Kálmánt abban, hogy eltávolodva a függetlenségi radikalizmustól, a passzív rezisztencia éveiben átpártoljon a kiegyezés hívei közé, s 1867-től odaadóan szolgálja a királlyá koronáztatott I. Ferenc Józsefet, akit 1849-ben barátja és rokona, Kossuth Lajos trónfosztottnak nyilvánított.