Dr. László Mária

Candida

Minden lényeges tudnivaló szakszerűen és közérthetően

Kossuth Kiadó

Tartalom

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ

1. TÖRTÉNELMI ÁTTEKINTÉS

2. A GOMBÁKRÓL ÁLTALÁBAN

Hasznos gombák az élelmiszeriparban

Ártalmas gombák a környezetünkben

Az embert megbetegítő gombák

Élesztőgombák

Penészgombák

Bőrgombák (dermatophytonok)

Különleges gombák (dimorf gombák)

3. A GOMBÁS FERTŐZÉS FORRÁSAI

Az ember

Az állatok

A talaj és növényzet

Egyéb források

A gombák átviteli módja

4. A CANDIDA TULAJDONSÁGAI. HOGYAN VÉDEKEZIK, ÉS HOGYAN BETEGÍT MEG?

A Candida tudományosan igazolt tulajdonságai és megbetegítő mechanizmusai

5. A SZERVEZET TERMÉSZETES VÉDEKEZÉSE

6. A GOMBÁS FERTŐZÉS KIALAKULÁSÁNAK KÖRÜLMÉNYEI

A rezisztens fajok megjelenésének okai

Az antibiotikumok használata a humán gyógyászatban

Az antibiotikumok használata az állattartásban

A gombás fertőzésre hajlamosító tényezők

Az immunrendszer működése

A jótékony (hasznos) baktériumok (probiotikumok)

A nem megfelelő táplálkozás

A gombák szaporodását elősegítő egyéb tényezők

7. A DIAGNÓZIS FELÁLLÍTÁSA

A beteg adatainak rögzítése (anamnézis)

Az orvosi vizsgálat

Laboratóriumi vizsgálatok

Mintavétel

Mikroszkópos vizsgálat

Tenyésztés

Vérvizsgálat

Vizeletvizsgálat

Széklet megtekintése és vizsgálata

Colon-hidroterápia

Allergiavizsgálat

Bőrpróba – hiperszenzitivitási Prick-teszt

Nyálkahártyateszt

Antitestek meghatározása

Rotációs diéta

Természetgyógyászati allergiatesztek

Műszeres és képalkotó eljárások

8. A CANDIDA TÚLBURJÁNZÁSÁNAK TÜNETEI

A nyálkahártyák gombás fertőzése

A tápcsatorna nyálkahártyájának gombás fertőzése

A hüvely gombás fertőzése

A hólyag gombás fertőzése

A bőr és járulékos szerveinek gombás fertőzése

Bőr

Köröm

A belső szervek gombás fertőzése

Csecsemők és kisgyermekek gombás fertőzése

9. A CANDIDA TÚLBURJÁNZÁSÁVAL ÖSSZEFÜGGÉSBE HOZHATÓ BETEGSÉGEK

Testsúlyfelesleg (obesitas)

A hormonháztartás zavarai

Menstruáció előtti tünetegyüttes (PMS – premenstruális szindróma)

Endometriózis

Meddőség

Idegrendszeri betegségek

Idült fáradtság-szindróma

Fejfájás

Hangulatingadozás, depresszió és pánikbetegség

Mozgásszervi eltérések

Fibromyalgia

Köszvény

Egyéb mozgásszervi eltérések

Asztma

Savtúltengés

Autoimmun betegségek

Sclerosis multiplex (SM)

Sokízületi-gyulladás (Rheumatoid arthritis, RA vagy PCP)

Crohn-betegség

Coeliakia (gluténérzékenység)

Colitis ulcerosa (fekélyes vastagbélgyulladás)

Vitiligo

Irritábilis bél-szindróma

Hiperaktív gyermek

Autisztikus gyermek

Fertőzések

Középfülgyulladás

Arcüreggyulladás

Húgyúti gyulladások

Bőrelváltozások

Atópiás bőrgyulladás (ekcéma)

Psoriasis (pikkelysömör)

Seborrhoea

Acne (pattanásos bőr)

Szív- és érrendszeri betegségek

Rosszindulatú daganatok

10. GYÓGYÍTÁS

A bél gombás fertőzésének kezelése

A gombák szaporodását elősegítő körülmények megszüntetése

Gomba elleni kezelés

Az allergia kezelése

Táplálkozás

Probiotikumok

Béltisztítás

Méregtelenítés

Emésztőnedvek (enzimek) pótlása

Táplálékkiegészítők, immunrendszert támogató szerek és módszerek

A káros környezeti hatások kerülése

Pihenés

Mozgás

Légzés

Testmasszázs

Reflexzóna-masszázs

Homeopátiás szerek és Schüssler-sók

Akupunktúra, akupresszúra és elektro-akupunktúra

Pszichés gondozás

Egyéb teendők

Mi tapasztalható, ha elkezdődik a kezelés?

A hatástalan kezelés lehetséges okai

Egyéb gombás fertőzések gyógyítása

Bőr- és körömgomba

Szájpenész és a nyelv gombás fertőzése

A hüvely gombás fertőzése

A hólyag gombás fertőzése

11. ÉLETMÓD ÉS EGÉSZSÉG. MIT TEHETÜNK A GOMBÁS BETEGSÉGEK MEGELŐZÉSÉÉRT?

Életünk kezdete

A táplálkozás jelentősége

A helyes ételtársítás

Az élelmiszerek kémhatása

Vércsoport szerinti táplálkozás

Étkezési tanácsok

Mozgás

Pihenés

Jókedv, pozitív gondolatok

Hideg és meleg váltakozó alkalmazása

Járjunk mezítláb

Test- és talpmasszázs

12. ESETEK, GYÓGYULÁSOK

13. RECEPTEK A CANDIDIÁZIS MEGELŐZÉSÉHEZ, GYÓGYÍTÁSÁHOZ

ÖSSZEFOGLALÓ

FÉNYKÉPES ILLUSZTRÁCIÓK

Impresszum

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani dr. Kricsfalvi Péternek, aki a kandidiázis problémájára irányította a figyelmemet, és ezzel elindított e betegség kutatásának útján.

Nem kevesebb hálával tartozom betegeimnek is, akik bizalommal fordultak hozzám.  Kórtörténetük őszinte, részletes feltárásával és kitartásukkal segítettek a kandidiázis sokrétűségének felismerésében és a komplex gyógymód kidolgozásában.

Hálámat szeretném kifejezni férjemnek, prof. dr. Klein Rudolfnak a kutatásaim során nyújtott támogatásáért, a kézirat irodalmi gondozásáért, a fényképek elkészítéséért és azok elektronikus feldolgozásáért. Hálával tartozom még lányomnak, Klein Judit pszichológusnak, aki hasznos tanácsaival hozzájárult e könyv megírásához.

Végül, de nem utolsó sorban szeretném megköszönni mindazok támogatását, bátorítását, akiket itt nincs mód felsorolni, de akik nélkül e könyv nem jöhetett volna létre.

Dr. László Mária orvos-természetgyógyász

Orvosi diplomáját az Újvidéki Egyetemen szerezte. Pályafutását a Szabadkai Kórház Onkológiai Osztályán kezdte, ahol a hivatalos gyógyítást komplementer terápiával egészítette ki, már az 1980-as években. Belgyógyászatból, hematológiából és fizioterápiából szakvizsgázott. PhM-disszertációjában a test és lélek kapcsolatát kutatta gyermekeknél poligráffal, majd hagyományos kínai orvoslásból és akupunktúrából is diplomázott. 17 éves onkológiai praxist követően tevékenységét a budapesti Szent Rókus Kórház Reumatológiai Osztályán folytatta, ahol a mozgásszervi betegeket is holisztikus szemlélettel gyógyította. Ezt követően magánklinikán alkalmazta a méregtelenítést, táplálkozás- és pszichoterápiát. Szakképesítést szerzett még a Diagnosztikai célú módszerek a természetgyógyászatban és a Méregtelenítő módszerek témakörökben is. Az utóbbi években egyre több candidiasisban szenvedő beteget kezel sikeresen, magánrendelésén a betegek többségét ők képezik.

Új könyvében négy évtizednyi, tudományos folyóiratokban publikált kutatási eredményeken alapuló orvosi gyakorlatáról számol be, segít az olvasóknak – laikusoknak és szakembereknek egyaránt – megérteni a candidiasis kialakulásának körülményeit, gyógyítását és megelőzését.

ELŐSZÓ

Az orvoslás magánügy volt az elmúlt évezredek során, sajátos kapcsolat beteg és orvosa között. Ennek legkiválóbb jelképe a hippokratészi eskü, amely az orvos és beteg speciális kapcsolatát szentesítette, mintegy törvényerőre emelve azokat a szabályokat, amelyeket az orvosnak és a betegnek be kell tartania. Beteg bárki lehetett, orvos azonban csak kiválasztott személy, aki a megszerzett tudásával, emberségével kiérdemelte a címet, és aki ezért a közösség részéről tiszteletben részesült, kiváltságokat élvezhetett.

Az orvosokra mint titkok tudóira is gondolhatunk: legyen az a beteg titka vagy a betegség felismerésének és gyógyításának titka. A beteg titkait mind a mai napig fogadott kötelességük megőrizni, erről ma már szigorú törvények is rendelkeznek. A modernebb időkben azonban maga a gyógyítás gyakorlata is alapjaiban megváltozott.

Orvoslást tanulni sohasem volt könnyű, de már az egyiptomi papiruszok{1} tanúsága szerint is a diagnózist receptúrák sokasága követte, amelyeket nemcsak ismerniük kellett a gyógyítóknak, de elkészítésükben is jártasnak kellett lenniük. Érdekes módon a leggyakrabban nem volt nevük az egyes betegségeknek, a „diagnózis” többnyire a tünetek felsorolásából állt.{2} Mai megfelelőjét talán a szindróma megállapítása fedi leginkább, magát a javasolt eljárást pedig tüneti kezelésként írhatnánk le.

A praxis gyakran apáról fiúra szállt, legtöbbször informálisan. Időnként nagy tudású orvos-filozófusok kisebb-nagyobb sikerrel megpróbálták egy-egy nagyobb lélegzetű opusban összefoglalni a tapasztalataikat, tudásukat. Azonban ezeknek a könyveknek a hozzáférhetősége igen korlátozott maradt, hiszen a papiruszok, kódexek nem forogtak közkézen, a diagnózist megtanulni pedig – empirikus természetüknél fogva – csak tapasztalt tanítóktól lehetett. Elég ehhez illusztrációként idézni az Edwin Smith-papirusz idevágó részét az orvos tanonc számára:

Minden reggel kelj korán, hogy megvizsgálhasd azt, amit a beteged alsó fertálya magából kivetett, mert ha az epével feketén van, akkor tedd azt, hogy […] ám ha kásásnak találod, amiként a törött babot, akkor a kezelést folytasd aszerint, hogy a szíve megtisztulhasson, imígyen… Ha pedig olyan beteget kezelsz, kinek szívverése elégtelen és tompa, mintha olajos zsákon keresztül érződne, akkor fektesd asztalra és vizsgáld meg a hasát. Ha az meleg és tapintással tömeget érzel a mellkasa alatt, akkor a mája beteg, tehát készítsd el a megfelelő tikos receptet a herbáriumból, add neki egy hétig, majd vizsgáld meg újra. Ha azt találod, hogy a hasa egyik oldala meleg, a másik meg hideg, akkor folytasd a kezelést, mert hatásos, a máj megnyitotta magát az orvosságnak, várhatja a gyógyulást, és kezeld mindaddig, amíg a has mindkét oldala hűsnek nem éreződik…{3}

Könyvtárakat lehet megtölteni az antikvitás doktorainak viselt dolgaival, történeteivel, tudományukkal, avagy annak hiányával. Dolgoztak volt bármelyik kontinensen, a lényeg nem változik: az orvoslás mindig az empirikus és a misztikus valamiféle keveréke. A régi orvosi könyvekben nagyon kevés elméleti tudás található, tulajdonképpen csak a testnedveknek, a négy alapelemnek, avagy a jin és jang egyensúlyának szerepét lehet nyomon követni kisebb-nagyobb változtatással. Ennek elsődleges oka az, hogy nem létezett a háttértudás és az új, tudományosnak nevezhető metodológia, amelyeket a felvilágosodás kora hozott először a nyugati kultúrába.

A tudományos orvoslást elsősorban a módszeressége jellemzi. A betegségeket először a tüneteik, diagnosztikus jegyeik alapján differenciálják, majd nevesítik, hogy bárki reprodukálhatóan azonosíthassa őket. A kezelés hatékonysága ennek következtében összehasonlíthatóvá válik, és gyorsan kiválaszthatók a leghatásosabb beavatkozások, létrejöhet az általánosan használható, hatékony kezelés. Az élettudományok is gyors fejlődésen estek át: az összehasonlító anatómia kideríti és „kőbe vési” azt a gondolatot, hogy az emberi test nagyban hasonlít az állatokéhoz, a fiziológia szintén hasonló következtetéseket von le a saját területén, a kémia pedig óriási léptekkel halad előre az új gyógyszerek reprodukálható szintetizálásában és gyártásában.

A régi orvostudománynak a kegyelemdöfést a kísérleti élettudományok, majd a biokémia és a genetika adják meg. Nincs többé jin és jang, nincs túltengés a testnedvek valamelyikében, és nincs „betegszaglászás” sem. A mai orvos nemcsak a betegséget ismeri fel a modern diagnosztika precíz módszereivel, hanem azt is tudja, mi hol és miért „romlott el” a páciens testében. A beteg többé nem „sápkórban halódik”, hanem multirezisztens tuberkulózis-bacilusfertőzéstől szenved; nem „pang benne a liquor”, hanem pulmonális hipertenziója van jobb kamrai szívelégtelenséggel, vagy éppen mellrákja van, aminek oka a BRCA2 tumorszuppresszor gén mutációja, melynek teljes megváltozott szekvenciáját is azonosítani tudjuk az elfajult szövetben.

Az orvostudomány győzelme teljes, magabiztos, visszafordíthatatlan és – sajnos – „megkérdőjelezhetetlen”.

A megkérdőjelezhetetlenség azért került a sor végére, mert az egy sajnálatos következménye a hallatlanul gyors és mindent átható fejlődésnek. A tudományos ismeretek gyarapodása exponenciális volt az elmúlt évszázadban. Ez azt jelenti, hogy olyan mennyiségű ismeret került az emberiség birtokába, hogy már régóta nincs ember a földön, aki tisztában lehetne az orvoslás teljes tudományával. Így a dolgok megkérdőjelezése – minden kutató legszentebb feladata – a nagyon szűken vett specialitáson kívül gyakorlatilag lehetetlen. Ennek a ténynek nagyon sok egyéb következménye is van.

Az első az, hogy az orvosok specializálódnak. Először csak tájanatómia szerint, majd az egyes szervek és szervrendszerek tipikus vagy atípusos betegségeinek kezelése szerint. A tudásuk egyedi és limitált, ami elhomályosít egy ősi igényt: azt, hogy a beteget kellene gyógyítani, nem pedig a bajt. Ebből a körülményből fakad az a reakció, ami az orvosokkal szembeni bizalmatlanság terjedésében, illetve a sarlatánokba vetett hit újbóli elburjánzásában nyilvánul meg.

A másik szükségszerűen bekövetkező változás az, hogy az orvoslás teljes egészében intézményesedett. Mivel a hatalmas ismeretanyag nehezen kezelhető, ezért a betegségek diagnózisa formalizálódott, kezelésük pedig a „legjobb gyakorlat” szerinti előírásoknak kell hogy megfeleljen. Az orvos szabadsága erősen leszűkült, hogy csökkenjen a potenciális tévedések száma, illetve a „félrekezelt” páciensek aránya. A változással az is jár, hogy az orvosnak teljesítenie kell a kirótt napi könyvelési penzumot, így egyre kevesebb figyelmet tud szentelni az egyes betegeknek. Emiatt az orvos–beteg kapcsolat egyre kevésbé emlékeztet a hippokratészi esküben foglaltakra, hiszen igen gyakran nem a beteg megy a rendelőbe, hanem csak egy „aplasztikus anémia”…

A jelenlegi gyakorlat kiválóan működik mindaddig, amíg a beteg hajlandó „beleférni” a megfelelő skatulyába: olyan betegsége van, amely pontosan és jellegzetesen diagnosztizálható. Annak alapján megkapja az előírt kezelést, és egy idő után vagy meggyógyul, vagy a szimptómái a kezeléssel kordában tarthatók – vagy tudomásul veszi, hogy bajára „ma még nincs megoldás”, és csendben szenved tovább.

A probléma akkor kezdődik, amikor a beteg nem fér bele abba a bizonyos skatulyába: a betegsége nem igazán diagnosztizálható, diffúz, változó tüneteket produkál; amikor nehéz eldönteni, hogy hipochonder vagy csak úgy, „idegalapon van baja a néninek”. Vagyis akkor, amikor a páciens egyedivé válik, lekerül a futószalagról: egyéni esetként kellene kezelni, ám a modern orvos erre valójában nincs felkészítve. Ilyenkor kezdik a beteget egyik specialistától a másikig küldözgetni, tesztek végtelen sorát előírni: mindegyikük „sajnálja” a beteget, de valójában nem tudnak vele mit kezdeni, mert őket arra képezték ki, hogy betegségeket kezeljenek. Márpedig, ha nincs diagnózis, akkor „nincs betegség”, nincs mit kezelni.

Ma már nem nagyon lehet olyan orvost találni, aki hajlandó lenne korán kelni, hogy megtapasztalja „azt, amit a beteg alsó fertálya magából kivetett”, hiszen az a laboratórium dolga. Márpedig igen sok krónikus beteg szenved olyan bajtól, amivel az orvostudomány nem tud mit kezdeni, mivel a diagnózis bizonytalan, kezelés sokszor nem létezik, illetve hatékonysága kiszámíthatatlan. Ilyen az legkülönbözőbb atópiás allergiás betegségek csoportja, a pszichoszomatikus betegségek, illetve a két csoport határán lévő, ma még alig felderített és definiált betegségek egész sora.

Az orvoskutató ma már szintén specialista: nem gyógyít, hanem kísérleteket tervez, adatot gyűjt, analizál, protokollokat állít össze, jelentéseket ír, vagy éppen gyógyszert fejleszt. Beteget azonban szinte sohasem lát. Sem ideje, sem hivatalos felhatalmazása nincs rá, anélkül pedig a törvény keze Damoklesz kardjaként lebeg felette, s aligha van ereje és motivációja, hogy változtasson a helyzeten.

Hogy milyen keserves állapotokat teremthet egy ilyen rosszul vagy aluldefiniált betegség, az kiválóan illusztrálható édesapám akasztófahumorával. Életem első két évét súlyos allergiás bőrgyulladás elleni küzdelemmel töltöttem, és a szüleim arra voltak kárhoztatva, hogy kórházról kórházra járva keressék – sikertelenül – a gyógyíttatásomhoz szükséges diagnózist és kezelést. Végül egy délután a vonaton egy újabb korház felé zötykölődve apám azt találta mondani anyámnak: „Idefigyelj, Bözsi! Mi lenne, ha ezt itt kidobnánk, és csinálnánk helyette másikat!?” Hogy mit kapott érte anyámtól, el nem mondhatom, de annyi biztos, hogy bekerült vele a családi legendáriumba. Szerencsére az a vonat, akár a mesében, elvitte őket egy vén szabadkai orvoshoz – éppen abba a városba, ahol szerzőnk is kezdte a pályáját –, aki egyszer már látott ilyet a praxisában, és emlékezett rá, hogy a gyerek jobban lett, amikor a családnak tejet adó tehén megborjadzott. Kiderült, hogy a hasas tehén valamiféle fehérjét produkál, ami megjelenik a tejében, és ami elégséges ahhoz, hogy súlyos allergiás-gyulladásos reakciót okozzon egyes újszülötteknél. Végül csak annyit kellett tenni a gyógyulásomért, hogy a tejet egy másik szomszédtól hozassák, és máris megmenekülhettem attól, hogy mózeskosárban úsztassanak le a Tiszán. És ennyi kellett ahhoz is, hogy a történetet később hallva egy életre megtanuljam tisztelni az odafigyelő orvosdoktorokat.

Az engem és szüleimet próbára tevő kórokozó valószínűleg csak egy idegen, előre nem látott protein volt, valamint egy annak kezelésére fel nem készült immunrendszer. De mi van akkor, ha a szervezet idegen proteinek változó sokaságával találja magát szemben, folyamatosan, a nap 24 órájában? Pedig valójában ez a szabály és nem a kivétel.

Az orvosok és a kutatók mind a mai napig azt tanulják, hogy az emberi testet emberi sejtek alkotják, és a fiziológiánkat a humán gének finoman hangolt összjátéka határozza meg. Ez azonban nem kis meglepetésünkre igen távol áll a valóságtól. Magam is megdöbbentem, amikor először olvastam, hogy az emberi testben található sejteknek mindössze 10 százaléka valóban emberi sejt. A többi 90 százalékot baktériumok, egysejtű gombák, protozoák és egyéb, gyakran parazita élőlények sejtjei teszik ki. Mivel a baktériumok parányiak, a bélben, bőrön, légutakban és nyálkahártyákon megtelepülők száma csillagászati méreteket ölt. Sőt, a fajösszetételük szinte folyamatosan változik, egyedi életközösségeket hozhatnak létre, és fehérjéik, szekrétumaik kölcsönhatásba lépnek az emberi fiziológiával: gyakran nélkülözhetetlen segítőként (mint például a vitaminforrások), vagy éppen változatos, előre nem látható, patológiásnak tekinthető tüneteket produkálva. Ezekről a betegségekről a mai orvostudomány még nagyon keveset tud, pedig a civilizált világban élő emberek igen nagy százaléka szenved furcsa krónikus betegségektől. Egyre többször az derül ki, hogy az okok között mikrobák húzódnak meg, amelyek bizonyos körülmények között, bizonyos emberekben, bizonyos időszakokban egyszer csak elkezdenek gondot okozni.

Ilyen például a gyomorfekély. Sokáig nevetségesnek tartották az ideát, hogy baktérium okozza. Később Nobel-díjjal tüntették ki a felfedezőit – Barry Marshallt és Robin Warrent –, akik formálisan bizonyították az ok-okozati összefüggést a Helicobacter pylori jelenléte és a gyomorgyulladás, illetve gyomorfekély jelentkezése között.

Hasonlóan idegborzolónak tűnt, amikor a beteg negyvenes–ötvenes éveiben megjelenő sclerosis multiplexet és az azt jellemző idegsorvadást összefüggésbe hozták a kamaszkori kanyarófertőzéssel, vagy amikor a müncheni Helmholtz Zentrum kutatói összefüggést találtak az egyes típusú, autoimmun cukorbetegség kialakulása és a beteg bélflórájának jellegzetes összetétele között. A szívbillentyűk reumatikus gyulladása immár köztudottan összefügghet a rossz fogakkal és a bennük megtelepült testidegen baktériumokkal. Ugyanezeket a szájban megtelepülő „miazmákat” lehet kimutatni a szklerotikus erekben, és sokkal erősebb ok-okozati összefüggést lehet találni az invázió és kardiovaszkuláris betegségek között, mint ahogy azt a különböző koleszterin-teóriák támogatói szeretnék.

{1} A Kahun-papirusz (i. e. 1950), a Ramesszeum IV. és V. papiruszok (i. e. 1900) több tucatnyi, a London Medical és a Hearst-papirusz pedig már több mint 500 receptúrát tartalmaztak. Az ősi kínai orvoslás is receptek ezreit ismerte.

{2} A test, az izzadtság, a sebek, a nemi szervek szaga, a bőr színe, a lehelet minőségének árnyalatnyi megkülönböztetése, valamint a széklet részletekbe menő leírása mind-mind a szindróma leírásának részét képezte.

{3} Angol változata megtalálható: www.neurosurgery.org/cybermuseum/pre20th/epapyrus.html.