Kulcsár Szabó Ernő

Laikus olvasás?

A műveltségi irodalomeszmény vége(?)

Kossuth Kiadó

Kulcsár Szabó Ernő két tanulmánya:

Szellem vagy betű?

Laikus olvasás és esztétikai megkülönböztetés. Avagy a műveltségi irodalomeszmény vége (?)

Az írások eredetileg a szerző

Megkülönböztetések. Médium és jelentés az irodalmi modernségben

c. kötetében jelentek meg.

Tartalom

SZELLEM VAGY BETŰ?

LAIKUS OLVASÁS ÉS ESZTÉTIKAI MEGKÜLÖNBÖZTETÉS

IMPRESSZUM

SZELLEM VAGY BETŰ?

– Előszó –

Ami manapság talán a leginkább nehezíti az irodalom tudományáról való beszédet, az paradox módon nem egyéb, mint maga e tudománynak a tárgya, az irodalom. A legtöbb tudományággal ellentétben ugyanis az irodalomtudomány olyan területen vizsgálódik, amelyhez – mint minden művészeti tevékenységhez – definitív humán érdekeket társít a gondolkodás. Innen tekintve az irodalomnak abban volna a „hivatása”, hogy felelősen, maradandó művészi hatást hátrahagyva foglaljon állást ember és világ mindenkori találkozása ügyében. Az irodalmi műalkotás humán tartalmának mibenléte körül azonban a több százados szakmai-filológiai támogatás ellenére sincs egyetértés a közgondolkodásban. Mindez annál különösebb, mert az irodalom és egyáltalán: a művészetpártoló közönség nagyon is tudni véli, milyen a jó irodalom, s hogyan kell(ene) szolgálnia az emberi lényeg, a humán méltóság eszméjét. Az olvasó naponta ennek jegyében dicsőít meg, illetve tesz félre különböző rendű-rangú könyveket. Az ő ítélete tehát távolról sem semleges instanciája annak, hogy mikor, mi és milyen körülmények között számít vagy bizonyul irodalomnak. Itt természetesen nem az egyes olvasók ún. szubjektív ítéletéről van szó: az esztétikai tapasztalatnak többek közt abban van a különleges közösségteremtő szerepe, hogy „szépnek” csak az egyes szubjektív ízlésítéleteket felülírva bizonyulhat valami. Az egyszemélyes kánonoknak ezért nincsen realitása. Amíg csak egyvalakinek tetszik valami, addig az nem tesz szert esztétikai jelentőségre.

Az irodalomtudományt többek közt éppen a fenti okokból sorolja a közgondolkodás az ún. „szoft” tudományok közé. Valamennyien ismerjük azt a leereszkedő gesztusok táplálta, s még csak nem is barátságtalan vélekedést, mely szerint az irodalom ügye ráérő széplelkek szórakozása. Ráadásul abban volna a szakmai luxusa, hogy bizonyos helyeken még fizetnek is ezért. Tárgyának erős humánideológiai beágyazottsága miatt az irodalomtudománynak azzal is szembesülnie kell, hogy míg Ohm második törvénye ügyében talán nem, addig egy verset vagy regényt olvasva sokan hajlamosak szakértőnek képzelni magukat. A legsúlyosabb tapasztalat azonban, amely egy szaktudománnyal szemközt egyáltalán hangoztatható, az az, hogy az irodalomtudomány a maga kétszázvalahány éves története folyamán sem tudott választ adni a kérdésre: mi is az irodalom? Ami szakmai nézetben azt jelenti, nem tud felmutatni vagy megszilárdítani olyan megbízható ismérveket, amelyek mentén az irodalmat el lehetne különíteni mindattól, ami nem irodalom. Vagyis az irodalomtudomány legfőbb feladatára nézve máig érvényes ugyan Emil Staiger nevezetes maximája, mely szerint a diszciplínának „azt kell megértenie, ami [irodalmi hatásként] megragad minket”, de ennek a különleges hatásnak a mibenlétéről nem rendelkezünk formalizálható ismeretekkel. Másképpen szólva: általános érvénnyel nem tudjuk megmondani, mi tesz egy nyelvi közleményt irodalommá.

Mindez akár már elégséges módon alá is támaszthatná azt a többször hangoztatott vélekedést, hogy az irodalomtudomány története lényegében saját válságainak – és azok megoldási kísérleteinek – története. Ennek viszont az mond ellent, hogy a szomszédos tudományok leggyakrabban az irodalomtudományban végbement interpretációs stratégiaváltásokat hívják segítségül saját módszereik megújításához. Clifford Geertz-től Hayden White-ig sorakoznak a bizonyítékai annak, hogy ez az önmagát folyvást megkérdőjelező szaktudomány nagyon is termékenyítőleg hat a határterületek diszciplínáira. Lynn Hunt professzor, a koramodern történelem nemzetközi hírű kutatója pedig 1990-ben kifejezetten szaktudományi mintául ajánlotta azt a megértéselméleti fordulatot, amelyet a hetvenes években hajtott végre a hermeneutikai irodalomtudomány. E modellváltás lényege – nagyon egyszerűsítve – az volna, hogy a megismerésnek az objektum és a szubjektum szembenállásában megalapozott módszertanát olyan értelmezési eljárások válthatnák föl, amelyek annak tudatában törekednek a dolgok megértésére, hogy még elvileg sem foglalható el olyan „objektív” – tehát a történelmen kívül helyezett, az életvilág fölé emelkedő, olimposzi – pozíció, amely kifogástalan, tehát végső igazságokhoz segíthetné hozzá a kutatást. Nagyjából olyasvalaminek a belátásáról volna itt szó, amit a 19. század második felében J. Gustav Droysen még úgy fogalmazott meg, hogy a történelem kutatójának „nem az objektivitása, hanem az igazságossága kelti jó hírét”.

Vannak, persze, ma már Magyarországon is, olyan elméleti kezdeményezések, amelyek magában abban a megkülönböztetésben (mi irodalom és mi nem irodalom?) látják az irodalom megragadhatóságának legfőbb akadályát. Elsősorban azért, mert ez a megkülönböztethetőség (s vele a megkülönböztetés képessége) úgyszólván előzetesen, vagyis felül nem vizsgált formában van beépítve a fenti kérdésfelvetésbe. A mondott kezdeményezések nagyjából abból indulnak ki, hogy a nyelv korlátozhatatlan mozgásából táplálkozó irodalom nem rendelhető antropológiai premisszák alá. A költői nyelv gépies, emberi akarattól függetlenedni képes dinamikája ezért az irodalmat az igazság történésének olyan módjává teszi, ahol az igazság művé, a mű pedig igazzá válik (Heidegger). Az esztétikai tapasztalat itt azonban nem őrzi meg azt az előkelő különállását, amelynek jegyében az irodalmiságot az ún. „művészi eszközök” és „formai technikák” (rím, ritmus, ismétlődés, „zeneiség”, képiség, alakzatok) érzékekre gyakorolt hatásával lehetne azonosítani.

Ebben a vizsgálódási horizontban hamar szemünkbe tűnhet, miért is korlátozza az objektummal szembehelyezett szubjektum távlata az irodalom megértését. Az irodalomra tárgyként, tárgyi dokumentumként tekintő alanyiság ugyanis nagyjából két funkciót ismer föl az irodalom működésében. Tanúsító funkciót tulajdonít az irodalomnak ez a nézőpont olyankor, amikor úgy látja, a nyelv poétikai funkciója (Jakobson) szerint működő irodalmi szöveg úgyszólván magát az irodalmiságot viszi színre, azt „tanúsítva”, miként esik egybe a poeticitás az irodalmisággal. „Megjelenítő” és dokumentáló funkciót pedig olyankor társít az irodalomhoz, amikor úgy véli, az irodalom szövegei – a társadalom problémáitól a szerzői szándékokig – rajta túli világokat reprezentálnak. Látható, hogy a szubjektivitásnak ez a formális struktúrája mindössze egy elénk helyezett, szemünk elé került dologra egyszerűsíti az irodalmi szöveget, amelynek az volna a feladata, hogy a maga sajátságos lehetőségei szerint megmutasson nekünk valamit. Legtöbbnyire például ún. „gyönyörködtetés” vagy „szórakoztatás” jegyében.

Ha azonban ki tudjuk vonni magunkat az esztétikai megkülönböztetés – vagyis amikor úgy gondolkodunk, hogy valamely műalkotás „művészileg” ugyan kifogástalan, de „tartalmilag” kérdéses (vagy éppen fordítva) – hagyományos reflexeinek kényszere alól, akkor az irodalmiságnak egészen más értelme nyílhat meg előttünk. Mindenekelőtt az a legtágabban vett sajátossága, hogy az irodalom elsősorban a hagyomány nyelviségének formája és mint ilyen az írásbeliség foglalata. Ezért mondhatja Gadamer, hogy „az irodalom létmódjából minden nyelvi hagyomány részesedik”. És noha ma irodalomnak elsősorban a poeticitás formaleveinek megfelelő, fikcionált szövegeket tekintjük, nyilvánvaló, hogy a nyelv látható formájával, vagyis a szöveg írásos rögzítettségével szemközt nem ugyanaz a dolgunk, mint amikor valamely használati tárggyal vagy eszközzel foglalatoskodunk. A sok fontos különbség közül elsősorban azt kell itt szem előtt tartanunk, hogy az irodalmi szöveghez olyan létmód tartozik, amely – eltérően a köznapi nyelvhasználattól – fokozottan nyilvánítja meg a maga nyelvi formájának partitúraszerűségét. Ami azt jelenti, hogy maga az, amit műalkotásnak nevezünk, csak az olvasásban válik valóban műalkotássá. Az irodalmi szöveg műalkotássá válásához ezért alighanem éppúgy hozzátartozik a megértés eseménye, „mint a zenéhez az, hogy hallhatóvá teszik” (Gadamer).

Ami ilyenkor értelemtörténésként végbemegy, nyilvánvalóan valami egyéb, és talán sokkal több is, mint puszta „megismerés”: egy szöveg olvasója nem afféle tárgy gyanánt találkozik a benne foglaltakkal. És minthogy ez a megértésmód – éppen mert nyelvileg nagyon is logikus, de mégsem módszerhitűen analitikus – nem vethető alá kategorikus ismeretelméleti hierarchizációnak, nem is könnyen találja meg a helyét a tudományok szigorú rendjében. Innen tekintve például külön érdekessége az irodalom tanulmányozhatóságának, hogy az irodalomtudomány maga lényegében kikerült a korábbi filozófiai-esztétikai felügyelet alól. Ezt a tényt nem jeleníti ugyan meg az intézmények ún. kurzuskínálati rendszere, mert az irodalmi doktoriskolák hallgatóinak például még máig is modern-filozófiai „bevezetés” van legelsőként előírva. A szaktudományi gyakorlatban azonban már régóta inkább annak élő kérdéseivel találkozunk, vajon milyen – éppen nem hierarchikus – viszony állapítható meg pl. a bölcselet és az irodalom nyelve között. Ha igaza van a kései Heideggernek abban, hogy „a gondolkodás törvényszerűsége független az embertől, aki a gondolkodás aktusait végrehajtja”, akkor elegendő okkal vélelmezhető, hogy a két nyelviség („Dichten und Denken”) között éppen azért nem állhat fönn hierarchikus viszony, mert a(z irodalmi) nyelv létesítő mozgásának törvényszerűségei hasonlóképp függetlenek az alkotótól, aki az ún. jelentésképzés aktusait „végrehajtja”. Ez a végrehajtás ugyanis inkább mindig olyan történés, melynek során a létező úgy tesz szert létre egyáltalán (és lesz azzá, ami), hogy a megértés mozgásterében „a jelentésekhez szavak nőnek hozzá” (Heidegger). A csendként kihűlt íz lengésének ezért csak az Óda óta van kinetikája. Miként a szerelmi „önkény” nyelvi eseménye is csak a Semmiért Egészen óta részesíti a másikat az igazságosság törvények fölötti szabadságában.

Aligha lehet csodálkozni tehát azon, hogy az utóbbi évtizedek irodalomtudományának szinte minden jelentős kérdése az interpretáció és a jelentésképzés történései körül összpontosul. Többségben vannak ma azok az irányzatok, amelyek rejtett hatalomtechnikai eljárásokat, kódolt uralmi igényt, elvi autoritást látnak a megértést kidolgozva végrehajtó értelmezésben. E felfogások szemében a diszkurzív tér ellenőrzésének ambíciója búvik meg minden olyan elgondolás hátterében, amely kitart amellett, hogy minden szövegnek van közlési igénye, amely az interpretációk elvi sokfélesége ellenére sem oldódik föl teljesen a szubjektív olvasói érdekek végtelenjében. Nálunk – némileg szerencsétlen módon – gyakran akad példa arra is, hogy az értelmezés hermeneutikai szabadságát a tetszőlegesség olyan perspektivizmusával azonosítják, amely arra sem kötelezi a befogadást, hogy értelmezését többé-kevésbé arra vonatkoztatva hajtsa végre, amiről az értelmezett szöveg beszél. És még ennek a kiélezett törekvésnek is vannak komoly igazságai, különösen, ha nem feledjük, hogy az irodalom története elvileg – s nemcsak ennek az értelmezési szabadságnak a jegyében – olvasható úgy is, mint az elhallgatás aktusában végrehajtott „elnyomások” története. (Csak közben komoly hiba volna felednünk, hogy az ilyen olvasás sem kizárólag, sőt, nem is elsősorban az „igazságtevő” irodalomtudományi ambíciók teljesítménye. Mert – okkal hangsúlyozza Gadamer – mindig maga a nyelv, az irodalom szava az, ami „mint pillanatnyi történés felidézi a ki nem mondottat is”.) A gender-, illetve queer studies néven ismert irányoknak jogos igénye e szellemi-művészeti anomáliák feltárása, hiszen az irodalomtörténet időbelisége nagyonis értelmezhető olyan diszkurzív „erőtérként”, amelybe mindig csak bizonyos premisszák átvétele és (nemcsak esztétikai-művészeti) előfeltételek teljesülése árán lehetett belépni. És igaz ugyan, hogy az elhallgatás poétikája is igen beszédes tud lenni, de a „tényleges”(?) irodalomtörténet ilyen helyreállításának szándéka ugyanolyan egyoldalú történetekbe torkollhat, mint amilyenek a korrekciós szándékot kiváltották.

Az értelmezés körüli harc természetesen igen karakteres, olykor a történetiség teljes hagyományát is megkérdőjelező olvasásmódokhoz vezetett el az utóbbi évtizedek irodalomtudományában. Paul de Man, az irodalmi dekonstrukció minden bizonnyal legjelentősebb alakja 1981-ben kifejezetten úgy fogalmazott, hogy mivel az irodalmi nyelv retorikai természete mindig csak nyelv és másik nyelv között teszi lehetővé a jelentések vonatkoztatását, „a szöveg, miközben jótáll saját, szükségképpen retorikai jellegéért, tételezi annak szükségszerűségét is, hogy félre fogják érteni.”. Mivel az irodalmi szöveg mindig tud saját félreérthetőségéről, sőt, mondja is azt, a jelentés megszilárdítására törekvő olvasás merő illúziónak bizonyul. A dekonstrukció utódirányzatai aztán már az értelmezés nélküli olvasás programja jegyében tettek javaslatot arra, hogy az irodalomtudományi kutatásnak – a jelentés keresése helyett – elsősorban a jelentés keletkezésének feltételeit kellene föltárnia.