LOUISA MAY ALCOTT

Kisasszonyok

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Louisa May Alcott: Little Women

Fordította:

BARTA JUDIT

I. FEJEZET

Zarándokjáték

– Nem karácsony a karácsony ajándékok nélkül – duzzogott Jo a szőnyegen elnyúlva.

– Olyan borzalmas szegénynek lenni – sóhajtott Meg, végignézve elnyűtt ruháján.

– Micsoda igazságtalanság, hogy egyeseknek szebbnél szebb holmijaik vannak, másoknak meg semmi se jut! – tette hozzá Amy grimaszolva.

– Itt van nekünk apa és anya, meg mi egymásnak – szólalt meg Beth szelíden a szoba sarkából.

A vidám szavakra a tűz fényében felragyogott a négy fiatal arc, de Jo szomorú válaszától újra elsötétült.

– Apa most nincs velünk, és nem is lesz még sokáig. – Nem mondta, hogy „talán soha”, de magában mindenki hozzátette, amikor elképzelték apát a távoli csatatéren.

Egy darabig mindannyian hallgattak. A csendet Meg törte meg, de már nyugodt volt a hangja.

– Anya azt javasolta, hogy idén ne adjunk egymásnak ajándékot, mert ez a tél mindenkinek nehéz lesz. Szerinte helytelen lenne felelőtlenül költekezni most, amikor fiaink a hadseregben nélkülöznek. Sokat tényleg nem tehetünk, de a magunk apró áldozatait azért meg kell hoznunk, mégpedig örömmel. De azért nem örülök neki. – Szomorúan ingatta a fejét, s magában búcsút intett a sok szép holminak, amelyekre vágyott.

– Végül is mit számít az a pár cent? Fejenként van egy-egy dollárunk, az a hadseregen igazán nem sokat segít. Azzal egyetértek, hogy anya és ti ne adjatok nekem ajándékot, de én meg akarom venni magamnak az Undine és Sintramot. Már annyira régóta szeretném elolvasni – folytatta Jo, aki igazi könyvmoly volt.

– Én egy új kottát néztem ki – mondta Beth, és csendesen sóhajtott, bár csak a kandallóseprű és a teáskannatartó hallotta.

– Én egy szép doboz Faber rajzceruzát veszek. Feltétlenül szükségem van rá – közölte Amy eltökélten.

– Anya a saját pénzünkről nem szólt, és nem is kívánhatja, hogy mindenről lemondjunk. Vegyük meg mindnyájan, amit akarunk, hogy legalább egy picit örülhessünk. Keményen megdolgoztunk érte, nem igaz? – kiáltott fel Jo, és férfiasan szemrevételezte a cipője sarkát.

– Én biztosan megdolgoztam. Egész álló nap azt a sok fárasztó gyereket tanítani, pedig úgy szeretnék itthon maradni és azt csinálni, amihez kedvem van… – kezdte újra a siránkozást Meg.

– Hát, neked feleannyit sem kell szenvedned, mint nekem – mondta Jo. – Vajon szeretnél összezárva lenni egy zsémbes öregasszonnyal, aki állandóan ugráltat, örökké mérgelődik, és annyira idegesít, hogy legszívesebben kiugranál az ablakon, vagy sírva fakadnál a kétségbeeséstől?

– Csúnya dolog a zsémbelés, de ha éppen tudni akarjátok, mosogatni és rendet rakni a legszörnyűbb dolog a világon. Ideges leszek tőle, a kezem pedig már olyan kérges, hogy nem tudok gyakorolni. – Beth végignézett a kezén, és akkorát sóhajtott, hogy ezúttal mindenki jól hallotta.

– Egyikőtök szenvedése sem ér fel azzal, amit én vagyok kénytelen kiállni nap mint nap! – kiáltott fel Amy. – Melyikőtöknek kell egy iskolába járni egy csomó szemtelen lánnyal, akik kicsúfolnak, ha nem tudod a leckét, kinevetnek a ruhád miatt, megcímkézik az apádat, mert szegény, vagy sértegetnek, mert az orrod nem elég egyenes.

– Ha azt akarod mondani, hogy megbélyegzik, akkor azt mondd, és ne beszélj itt címkékről, mintha apus valami ecetesüveg volna – oktatta ki Jo nevetve Amyt.

– Tudom, hogy mit akarok mondani, és nem kell rögtön irinizálni. Igenis illik finom szavakat használni és gazdagítani a szókincstárunkat – vágott vissza Amy méltóságteljesen.

– Ne marjátok egymást, lányok! Jo, ugye milyen jó volna, ha meglenne az a pénz, amit apa elvesztett? Jaj, istenem, milyen boldogok is lennénk a gondjaink nélkül! – mondta Meg, aki még emlékezett a jobb időkre.

– Valamelyik nap éppen te mondtad, hogy szerinted sokkal boldogabbak vagyunk, mint a király gyerekei, akik állandóan verekednek, és marják egymást, hiába dúskálnak a pénzben.

– Így is van, Beth. Most se mondok mást. Mert ha dolgoznunk kell is, elszórakoztatjuk egymást, szóval vidám kis brancs vagyunk, hogy Jo szavajárásával éljek.

– Jo olyan közönséges szavakat használ – jegyezte meg Amy, s rosszallón tekintett a szőnyegen elnyúló, nyurga alakra. Jo felpattant, zsebre vágta a kezét, és fütyörészni kezdett.

– Ne csináld, Jo, ez olyan fiús!

– Azért csinálom.

– Utálom a modortalan, nem hölgyként viselkedő lányokat!

– Ki nem állhatom az affektáló, finomkodó csitriket!

– „Fészek mélyén összebújnak a madarak” – énekelte Beth, a békítő, olyan mókás arccal, hogy a két éles hang nevetésbe fulladt, s a „szurkálás” legalább átmenetileg abbamaradt.

– Lányok, lányok, mindketten hibásak vagytok – oktatta őket komolyan Meg, ahogy a legidősebb nővérhez illik. Josephine, azért te már elég nagy vagy ahhoz, hogy felhagyj a fiús csibészkedéssel, és rendesen viselkedj! Mikor kislány voltál, még elment, de most már megnőttél, kontyban hordod a hajad, úgyhogy jó lenne, ha fiatal hölgyhöz méltón viselkednél.

– Nem vagyok az! És ha attól, hogy feltűzöm a hajam, hölgy lesz belőlem, akkor két copfban fogom hordani, amíg húszéves nem leszek! – kiáltott fel Jo, majd lerángatta a hajhálóját, és megrázta gesztenyebarna sörényét. – Utálok arra gondolni, hogy egyszer felnőtt leszek, és Miss March, és hosszú ruhákban fogok járni, és olyan mesterkélt leszek, mint a tubarózsa. Borzalmas érzés lánynak lenni, mikor én a fiús játékokat, a fiús munkákat és a fiús modort szeretem! Képtelen vagyok beletörődni, hogy nem fiúnak születtem, sőt most még rosszabb, mint régen, mert semmit sem szeretnék jobban, mint apával együtt harcolni. Ehelyett itthon kell ülnöm és kötögetnem, akár egy szánalmas vénasszonynak! – kiabált Jo, s közben a kék katonai zoknival hadonászott, hogy a tűk csak úgy csattogtak, mint a kasztanyetta, a gombolyag pedig végigpattogott a szobán.

– Szegény Jo! Sajnos nincs mit tenni. Meg kell elégedned azzal, hogy fiúsra változtatod a neved, és azt játszod, hogy a fiútestvérünk vagy – mondta Beth, s minden mosogatás és portörlés ellenére is finom kezével megcirógatta a borzas fejet.

– Ami pedig téged illet, Amy – folytatta Meg –, te különlegesnek képzeled magad, és affektálsz. Most még bájos a modorod, de finomkodó kis liba lesz belőled, ha nem figyelsz oda. Szeretem a finom és felnőttes modorodat, s hogy igyekszel úrilányként viselkedni. De a te abszurd szavaid semmivel se jobbak, mint Jo közönségességei.

– Ha Jo fiús, Amy meg liba, akkor mi vagyok én, ha szabad kérdeznem? – tudakolta Beth, felkészülve, hogy ő is megkapja a magáét.

– Te édes vagy, és kész – válaszolta meleg hangon Meg, és nem is cáfolta senki, hiszen „Egér” volt a család kis kedvence.

Mivel az ifjú olvasók szeretnek tisztában lenni „a szereplők küllemével”, a következő pár percet annak szenteljük, hogy leírjuk a négy nővért, ahogy egymás mellett kötögetve üldögélnek az alkonyi szürkületben, miközben kint lágyan hull a decemberi hó, bent pedig vidáman pattog a tűz. Ódon, de lakályos szobában ülnek, noha a szőnyegek kissé kopottasak, a bútorok egyszerűek. Néhány ízléses kép lóg a falon, a beugrók tele vannak könyvvel, az ablakokban krizantém és karácsonyi rózsa virágzik, s a szoba az otthoni béke kellemes hangulatát árasztja.

Margaret négyük közül a legidősebb, tizenhat éves, nagyon szép, az alakja kicsit telt, bőre fehér, hatalmas szeme, dús, barna haja van. Szája bájos, a keze pedig fehér, amire igen hiú. Jo tizenöt éves, nagyon magas, vékony, barna hajú; fiatal csikóra emlékeztet, mivel soha nem tudja, mit kezdjen hosszú végtagjaival, melyek valahogy mindig az útjában vannak. A szája határozott vonalú, orra pajkos, és szürke szemének átható pillantásával, mely hol szúrós, hol huncut, hol pedig elgondolkodó, mintha mindenkinek a veséjébe látna. Hosszú, tömött haja az egyik fő ékessége, de általában a hajhálójába gyömöszöli, hogy ne zavarja. A válla kerek, keze-lába hosszú, a ruhái kissé rendetlenül lógnak rajta, szóval olyan lány benyomását kelti, aki vészes gyorsasággal érik nővé, ám ennek egy csöppet sem örül. Elizabeth – vagy Beth, ahogy mindenki szólítja – egyenes hajú, csillogó szemű lány, tizenhárom éves, szégyenlős, halk szavú, és csak ritkán szomorú. Apja „Nyugalmacskámnak” hívja, ami tökéletesen illik rá, mert jól elvan a maga kis világában, és csak azon kevesek kedvéért merészkedik ki belőle, akikben megbízik és akiket szeret. Amy, bár a legifjabb, a legfontosabb személy, legalábbis a saját véleménye szerint. Klasszikus, hideg szépség kék szemmel, vállára csigákban omló, szőke hajjal. Sápadt és karcsú, s mindig igyekszik előkelően viselkedni. A négy nővér természetét a későbbiekben fogjuk megismerni.

Az óra hatot ütött, s Beth, miután kitisztította a kandallót, rátett egy pár papucsot melegedni. A régi lábbeli valahogy jó hatással volt a lányokra, főleg, hogy anyjuk minden pillanatban megérkezhet, s ettől jókedvre derültek. Meg abbahagyta húgai okítását, és meggyújtotta a lámpát, Amy kipattant a karosszékből, anélkül hogy bárki felszólította volna, Jo elfelejtette, hogy milyen fáradt, és felült, hogy közelebb tegye a papucsot a tűzhöz.

– Eléggé elnyűtt már. Kéne a maminak egy új pár.

– Én pont azt akartam venni a dolláromból – mondta Beth.

– Nem, én akarok! – kiabált Amy.

– Én vagyok a legidősebb, tehát… – kezdte Meg, de Jo közbevágott:

– Most, hogy apa nincs itthon, én vagyok a férfi a családban, így én fogom megvenni a papucsot. Apa külön megkért, hogy míg ő távol van, viseljem gondját anyának.

– Megmondom, mit tegyünk – szólt Beth. – Önmagunk megajándékozása helyett mindannyian adjunk valamit anyának karácsonyra.

– Hát, ez jellemző rád, drága Beth! De mi lesz velünk? – méltatlankodott Jo.

Ezen mélyen elgondolkodtak, majd Meg kijelentette, hogy egy pár kesztyűt ajándékoz anyjának. Ez talán a saját szép kezéről jutott eszébe.

– Én egy bakancsot, az a legpraktikusabb! – kiáltott fel Jo.

– Én zsebkendőket, és mindet beszegem – mondta Beth.

– Én egy kis üveg kölnit. Anya szereti, és nem is kerül túl sokba, így marad pénzem ceruzára is – tette hozzá Amy.

– És mindezt hogyan adjuk oda? – kérdezte Meg.

Jo válaszolt:

– Kirakjuk az asztalra, aztán bevezetjük anyát a szobába, és kibontatjuk vele az ajándékcsomagokat. Nem emlékszel, hogyan adtuk régen oda a születésnapi ajándékokat?

– Én mindig megijedtem, amikor az én születésnapom volt, és be kellett ülnöm a nagy karosszékbe, fejemen a koronával, ti meg körülálltatok, s aztán odajöttetek hozzám, hogy átadjátok az ajándékokat, és megpusziljatok. Az ajándékokat meg a puszikat élveztem, de szörnyű érzés volt ott ülni és bontogatni az ajándékokat, miközben mindenki engem figyelt – mondta Beth elpirulva, miközben pirította a kenyeret.

– Csináljunk úgy, hogy a mami azt higgye, csak magunknak vettünk ajándékot, és lepjük meg. Holnap délután elmegyünk vásárolni, jó? Még sokat kell készülnünk a karácsonyesti színdarabra is – mondta Jo, miközben fel-alá járkált a szobában felszegett fejjel és háta mögött összekulcsolt kézzel.

– Ez lesz az utolsó alkalom, hogy fellépek! Kezdek kiöregedni az ilyen játékokból – vetette oda Meg, aki még soha ekkora izgalommal nem várta a jelmezes mulatságot.

– Nem fogod abbahagyni, a nyakamat teszem rá, amíg hosszú fehér ruhában, kibontott hajjal és aranypapírból készített ékszerekkel vonulhatsz fel s alá a színpadon. Te játszol a legjobban, s ha otthagynád a világot jelentő deszkákat, akár le is fújhatnánk az előadást – mondta Jo. – Ma este is kéne próbálnunk. Gyere ide, Amy, próbáljuk el az ájulós jelenetet, mert olyan merev vagy benne, mint egy fadarab.

– Sajnálom, még soha senkit nem láttam elájulni. Semmi kedvem csak azért kék-zöld foltokat szerezni, hogy úgy vágódjak el, mint te. Ha szép puhán földet tudok érni, akkor vállalom, ha nem, inkább egy székbe rogyok, de elegánsan. És nem érdekel, hogy Hugo pisztollyal támad rám – vágott vissza Amy, aki nem éppen színészi képességekkel volt megáldva, és csak azért kapta meg a szerepet, mert elég könnyű volt ahhoz, hogy a darabbeli gonosztevő nagy sikoltozások közepette kicipelje a színről.

– Figyelj, Amy, és csináld utánam! Kulcsold össze a kezed, tántorogj a színpadon, és kiabáld elkeseredetten: „Ah, Roderigo! Ments meg! Ments meg!” – Azzal Jo már zuhant is a földre melodrámai sikollyal, ami tényleg hátborzongató volt.

Amy igyekezett utánozni, de a kezét nagyon mereven tolta maga elé, a teste pedig úgy rázkódott, mint akit felhúztak. Az ah-ot úgy ejtette ki, mint akit tűkkel szurkálnak, nem mint akit félelem és szívfájdalom gyötör. Jo kétségbeesetten felnyögött, Meg harsányan kacagott, Beth pedig odaégette a kenyeret, miközben a vicces jelenetet figyelte.

– Reménytelen eset! Csináld, ahogy tudod, de ha a közönség nevetni fog, amikor rád kerül a sor, ne engem hibáztass. Gyere, Meg, te következel!

Ezután már simán folyt a próba. Don Pedro kétoldalas monológban szállt szembe a világgal, Hagar, a boszorkány rettentő varázsigéket dünnyögött egy kanna forrásban levő varangyos béka fölött, ami igen kísértetiesen hatott, Roderigo darabokra tépte láncait, Hugo megbánástól és arzéntól emésztve vívta borzalmas haláltusáját, vad „bah-bah!” felkiáltásokkal.

– Ilyen jól még sose sikerült – mondta Meg, miközben a halott gonosztevő felült, és megdörzsölte a könyökét.

– Egyszerűen felfoghatatlan, hogy tudsz ilyen csodálatosan írni és játszani, Jo! Egy született Shakespeare vagy! – jelentette ki Beth, aki szilárdan hitte, hogy a nővérei mindenben istenáldotta tehetségek.

– Azért Shakespeare talán nem – szerénykedett Jo. – A boszorkány átka című zenés tragédia tényleg nem rossz, de azért szívesen megrendezném a Macbethet is, csak kár, hogy nincsen süllyesztőnk Banquo számára. Mindig is el akartam játszani a gyilkos szerepét. „Tőr az, amit ott látok?”{1} – mormolta, miközben vérben forgott a szeme, s a levegőbe döfött, mint az egyik híres drámai színész, akit valamelyik előadáson látott.

– Nem, ez a kenyérpirító villa, rajta meg anyus cipője kenyér helyett! – kiabált Meg, mire a próba általános kacagásba fulladt.

– Örülök, hogy ilyen vidámak vagytok, lányok! – szólt egy friss hang az ajtóból, mire színészek és közönség egyszerre rohant üdvözölni a magas, anyás külsejű, sugárzóan kedves, jóindulatú asszonyt. Nem volt elegáns öltözékben, de előkelő benyomást keltett. A szürke ruha és az ódivatú főkötő alatt a világ leggyönyörűbb anyukája volt, legalábbis a lányai szerint. – No, drágáim, hogyan telt a napotok? Nem tudtam hazaérni ebédre, annyi dolgom volt, a dobozokat kellett összekészítenem holnapra. Járt itt valaki napközben, Beth? Hogy van a megfázásod, Meg? Jo, szörnyen fáradtnak tűnsz. Gyere, adj egy puszit, kicsikém!

Az anyai érdeklődés közben Mrs. March levetette nedves ruhadarabjait, papucsba bújt, és a legkisebb lányt, Amyt az ölébe vonva leült a karosszékbe, hogy kiélvezze zsúfolt napja legboldogabb óráját. A lányok ide-oda röpködtek, mindegyikük a maga módján igyekezett anyus kedvében járni. Meg az asztalt terítette, Jo fát hozott, és helyretolta a székeket, közben leejtett és felborított mindent, amihez hozzáért. Beth ide-oda rohangált a konyha és a szalon között, halkan és serényen, Amy pedig mindenkinek dirigált, miközben ült ölbe tett kézzel.

Amikor összegyűltek az asztal körül, Mrs. March különös mosollyal az arcán így szólt:

– Vacsora után meglepetésem van.

Röpke, ragyogó mosoly járt körbe, mint a napsugár. Beth tapsolt, elfeledkezve a kezében tartott süteményről, Jo pedig feldobta a szalvétáját, és így kiáltott:

– Levél jött! Levél jött! Háromszoros éljen apusnak!

– Igen, egy szép, hosszú levél. Jól van, és úgy gondolja, jobban bírja a hideget, mint gondolta. Karácsonyi jókívánságait küldi, nektek külön is – mondta Mrs. March, és megveregette a zsebét, mintha kincset rejtegetne.

– Siess már! Ne piszmogj az étellel, Amy! – kiabált Jo, kapkodásában félrenyelte a teáját, s a szőnyegre ejtette a kenyerét, persze a vajas felére.

Beth befejezte az evést, és bevette magát kis kuckójába, hogy ábrándozzon a rá váró örömteli percekről, míg a többiek is végeznek.

– Szerintem valódi hőstett apustól, hogy tábori lelkésznek jelentkezett, amikor a sorozáshoz már túl idős volt, a katonaélethez pedig nem elég erős – mondta megindultan Meg.

– Jaj, bárcsak elmehettem volna dobosnak, vagy hogy is hívják… vivannak? Vagy ápolónőnek, hogy apus közelében lehessek, és segíthessek neki – panaszkodott Jo.

– Nagyon kellemetlen lehet sátorban aludni és mindenféle rossz ízű ételt enni meg bádogedényből inni – sóhajtott Amy.

– Mondd, anyus, mikor jön haza apus? – kérdezte Beth remegő hangon.

– Még jó néhány hónapig nem jön haza, drágám, hacsak nem lesz beteg. Marad, és híven teljesíti a kötelességét, amíg csak képes rá, és mi nem hívjuk haza egy perccel se korábban, mint mikor elengedhetik. Most pedig gyertek, felolvasom a levelet.

Mind odahúzódtak a tűzhöz, anyus a karosszékben, a lábánál Beth, Meg és Amy a szék két karfájához kuporodva, Jo pedig édesanyja fölé hajolva, hogy senki ne láthassa megindultságát, ha a levéltől esetleg elérzékenyülne. Azokban a nehéz időkben kevés levelet lehetett közömbösen olvasni, legkevésbé azokat, amelyeket az apák küldtek családjaiknak. Ebben a levélben kevés szó esett a megpróbáltatásokról, amelyeket ki kellett állni, a veszélyekről, amelyekkel szembe kellett nézni, s a honvágyról, amelyet le kellett gyűrni. Vidám, reményteljes levél volt, tele élénk leírásokkal a tábori életről, menetelésekről, katonai hírekről, s írója csak a legvégén érzékenyült el az őt elöntő apai érzésektől s az otthon hagyott lányai utáni vágyakozástól.

– „Add át nekik forró üdvözletemet és csókjaimat. Mondd meg nekik, hogy mindennap rájuk gondolok, minden éjjel értük imádkozom, és minden vigaszom az ő el nem apadó szeretetük. Egy év, anélkül hogy lássam őket, nagyon hosszúnak tűnik, de emlékeztesd őket, hogy a várakozás közben mindannyian dolgozhatunk, s így e kemény napok hasznosan telnek. Tudom, hogy minden szavam jól megjegyzik, és Neked szerető lányaid maradnak, odaadón elvégzik feladataikat, bátran megküzdenek benső ellenségeikkel, és oly szép győzelmet aratnak önmaguk felett, hogy mikor visszatérek hozzájuk, csak még nagyobb szeretetet és büszkeséget érezhetek az én kisasszonyaim láttán.”

Ennél a résznél már mindegyikük szipogott, Jo nem szégyellte az óriási könnycseppet, amely az orra hegyéről csöppent le, Amy rá se hederített összekócolódott fürtjeire, ahogy anyja keblébe fúrta arcát, és felzokogott.

– Rossz vagyok, és önző! De őszintén megpróbálok jobb lenni, és apa a jövőben sem fog csalódni bennem.

– Mindannyian megváltozunk! – kiáltotta Meg. – Én túl sokat foglalkozom a külsőmmel, és utálok dolgozni, de ezentúl nem így lesz, megígérem!

– Megpróbálok az lenni, aminek szólítani szeret: „kisasszony”. Nem leszek vadóc, hanem ellátom itthon a feladataimat, és nem vágyom mindig másfelé – mondta Jo, bár közben arra gondolt, hogy otthon sokkal nehezebb visszafognia magát, mint szembeszállni odalenn, Délen néhány lázadóval.

Beth nem szólt egy árva szót sem, hanem letörölte könnyeit a kék katonai zoknival, és teljes odaadással folytatta a kötést, hogy egy percet se vesztegessen el. Békés kis lelkében megfogadta, hogy éppen olyan lesz, amilyennek apus látni akarja, mire eljön a boldog hazatérés pillanata.

A Jo szavai után beállt csendet Mrs. March vidám hangja törte meg:

– Emlékeztek, amikor kiskorotokban a zarándok útját játszottunk? Mennyire örültetek, amikor a hátatokra kötöttem batyunak a rongyos zsákokat, kaptatok kalapot, botot meg papírlajstromot, és beutazhattátok a házat a pincétől, ami a Romlás városa volt, fel egész a padlásig, ami tele volt mindenféle csodás dologgal, amelyeket ti gyűjtöttetek össze; az volt az Égi város.

– Micsoda móka volt, főleg amikor az oroszlánokkal kellett megküzdenünk, meg Apollionnal, meg amikor a Völgyön keltünk át, ahol a lidércek laktak – mondta Jo.

– Én arra emlékszem a legszívesebben, amikor a batyunk leesett, és legurult a lépcsőn – mondta Meg.

– Én arra, amikor kiértünk a tetőre, ahol a virágaink, fáink meg a szép holmijaink voltak, és mindnyájan felálltunk, és vidáman énekeltünk a napsütésben – mondta Beth, és úgy mosolygott, mint aki újraéli a szép pillanatot.

– Én nem sokra emlékszem, csak arra, hogy rettenetesen féltem a sötét pincében, és imádtam a sütit meg a tejet, amit a tetőn kaptunk. Ha nem nőttem volna ki az efféle játékokból, azt mondanám, játsszuk el újra! – mondta Amy, aki tizenkét évével már túl érettnek hitte magát az ilyen gyerekes dolgokhoz.

– Drágám, ebből sose nőhetünk ki, mert ez színdarab, és így vagy úgy, az életben is mindig szerepelnünk kell. Az előttünk álló úton mindannyian terheket cipelünk, és a bajainkon meg a hibáinkon a jó és boldogság utáni vágyaink segítenek át bennünket, hogy eljussunk a békességig, az igazi Égi városig. Nos, kicsi zarándokaim, képzeljük el, hogy újra útnak indulunk, nem játékból, hanem igazából, és nézzük meg, meddig juttok el, mire apátok hazaér.

– Tényleg, anyus? És hol van a batyunk? – kérdezte Amy, aki szerette a dolgokat tisztán látni.

– Mindnyájan épp most mondtátok el, hogy milyen nehézségeitek vannak, kivéve Bethet. Ha jól gondolom, neki tán nincsenek is terhei.

– Jaj, dehogy nincsenek. Az enyéim az edények és partvisok meg az, hogy irigylem azokat a lányokat, akiknek zongorájuk van, és hogy félek az emberektől.

Beth „batyuja” olyan vicces volt, hogy mindenkinek nevethetnékje támadt, de nem nevettek, mert az azért sértő lett volna.

– Szerintem is induljunk útnak – szólalt Meg elgondolkodva. – Ez a „batyu” végül is arról szól, hogy próbáljunk jók lenni, s a mese talán segíthet ebben. Az elhatározás önmagában kevés, jónak lenni kemény munka, és sokszor a könnyebb utat választjuk, így aztán nem is teszünk meg érte mindent, amit kell.

– Ma este a Csüggedés mocsarában voltunk, de anyus kisegített minket, ahogy a könyvben jött Segítség. Szükségünk lenne egy útmutató pergamenre, amilyen ott volt Kereszténynek. Azt hogyan kaphatjuk meg? – kérdezte Jo, felderülve az elképzeléstől, amely némi romantikát vitt a kötelességteljesítés egyébként roppant unalmas feladatába.

– Karácsony reggelén nézzetek a párnátok alá, és megtaláljátok az útmutatót – válaszolta Mrs. March.

A lányok az új terven morfondíroztak, közben Hannah, az öreg szolgáló leszedte az asztalt, aztán előkerült a négy kis varrókosár, és repdestek a tűk, mivel a lányok a nagynénjüknek varrtak ágyterítőt. Unalmas munka volt, de ma este senki sem morgott. Jo stratégiájának megfelelően felosztották a hosszú szegélyeket négy részre, s a negyedeket Európának, Ázsiának, Afrikának és Amerikának nevezték. Így aztán pompásan haladtak, főleg amikor a varrás során különböző országokhoz értek, és azokról beszélgettek.

Kilenckor abbahagyták a munkát, és mielőtt ágyba bújtak, énekeltek, mint rendesen. Beth volt az egyetlen, aki szép muzsikát tudott előcsalogatni az öreg zongorából, bár nagyon halkan játszott a sárga billentyűkön, kellemesen kísérte az egyszerű dalokat. Megnek olyan hangja volt, mint a fuvoláé, ő és az anyja vezényelt a kicsi kórusnak. Amy úgy ciripelt, akár a tücsök, Jo pedig szabadon kószált a dallamok közt, mindig hamisan, s egy-egy krákogással vagy trillával elrontva a legszomorúbb dallamokat. Pici gyerekkoruk óta így énekeltek, mióta csak selypíteni tudták:

Jagyogj, jagyogj, szép cillag,

s ez már amolyan családi szokássá vált náluk, mert édesanyjuk vérbeli énekesnő volt. Reggel az ő daloló hangjára ébredtek, ahogy pacsirtaként repdesett a házban, s este az ő hangjára aludtak el, mert az ismerős altatódalból sose nőttek ki.

{1} Szabó Lőrinc fordítása