MÁTÉ BALÁZS

ÉrzésZabálók

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

ÉrzésZabálók

Három kört írt le a levegőben. Már csak a zenei aláfestés hiányzott. Kecses táncot lejtett a szeptemberi napsütésben, mielőtt megpihent a cipőm orrán.

„Utálok takarítani, bömböltetem a zenét, későn fekszem le.

Szívesen vasalok, van fülhallgatóm, és reggelente békén hagylak.

Lakj velem, ha van kedved!”

– A francba! – szitkozódott egy csinos, barna hajú lány a hirdetőtábla előtt. – Bocs, visszaadnád? Valamiért nem akar ideragadni.

– Pedig a cipőm orrához rendesen hozzátapadt – mondtam, és felemeltem a lábamat. Mosolyogva vette le róla a hirdetést.

– Nem akarok tolakodó lenni, de kérdezhetek valamit?

– Persze!

– Te most albérlőtársat keresel, vagy el akarsz ijeszteni magadtól mindenkit?

– Jó kérdés. Mindenesetre figyelemfelkeltő.

– Mindenesetre – mormogtam az orrom alatt.

– Van egy rágód?

– Aha. Tessék! – Adtam neki, ő meg a szájába dobta, kicsit rágta, aztán rányomta a cetli hátoldalára, és felragasztotta a hirdetést a táblára.

– Elfogyott a celluxom, és ez az utolsó – magyarázta, miközben rám villantotta gyönyörű mosolyát.

– Tudod mit? Beköltözöm.

– Viccelsz?

– Nem. Tényleg.

– Juhéé! – sikította gyermeki őszinteséggel. – A bátyám ki fog ugrani a bőréből. Jutalékot kéne kérnem.

– Várj csak... a bátyád?!

– Igen. Segítek neki kirakni a hirdetést. De ezt már ki sem teszem – mondta, miközben leszedte a cetlit, és a kezembe nyomta. – Ott a telefonszáma. Beszéljétek meg a részleteket!

– Hm… Úgy látom, a rágómat is visszakaptam. –  Kapargatni kezdtem a ragacsot a tenyeremről.

– Jaj, ne haragudj!

Nem haragudtam. Valójában csalódott sem voltam. Inkább mulatságosnak találtam. Magamat. Soha életemben nem voltam spontán alkat. Kivéve, ha előre elterveztem. Most pedig, amikor ösztönösen reagáltam, nem egy bájos hercegnőt kaptam, hanem egy ismeretlen bátyót. Ahogy ezt végiggondoltam, és jól körberöhögtem magam, azt vettem észre, hogy ő is ott vigyorog előttem, mint a vadalma.

– Min nevetsz?

– Hát, azon, hogy mennyit fáradoztam ennek a hirdetésnek a kiragasztásával. Közben meg… – Rám mutatott. – Mindig erőlködik az ember, ahelyett hogy hagyná történni a dolgokat.

– Talán most épp ezt tesszük.

– Talán – felelte, s még utoljára szíven szúrt a mosolyával.

– Szia! Reggi vagyok! – Határozott, erős kézfogása volt. – Az eredeti nevem Regőczi Zsolt, de mindenki csak Regginek hív. Pedig nem is szeretem a reggae-t. Egyszer, tizenhat évesen, egy házibuliban metaforikusan lehánytam a haverom nagy értékű Bob Marley-bakelitlemezét. Azóta mindenki így hív.

Megnyerő mosolya volt, és sötét színei. Dús szemöldök, erős borosta, fekete haj.

– Gyere, megmutatom a szobádat.

Barátságos lakás volt, két kicsi hálóval, nagy nappalival és egy praktikusan berendezett konyhával.

– Bocsánat a rendetlenségért.

Először nem is értettem mire gondol, csak mikor beléptem a szobába, akkor vettem észre, hogy minden bútor a feje tetején állt. Az asztal lapjával a földre simulva, lábbakkal az ég felé fogadott, az ágy hasra vágta magát, sőt még a kétajtós szekrény is fejjel lefelé tátongott.

– Ki akartam próbálni, milyen lehet a plafonon járni. De nem vagyok pókember, ezért úgy döntöttem, hogy megfordítom a szobát. Már épp nekikezdtem felcsavarozni a bútorokat, amikor bedöglött a fúró. Jó, hogy jössz, legalább ezzel már nem kell foglalkoznom. Persze segítek visszaforgatni őket, ha gondolod.

– Hát, nem lenne rossz.

– De tőlem maradhat így is.

– Furcsa lenne a plafonon aludni. Még a végén azt hinnéd, egy denevér költözött be hozzád.

– Hoznék neked minden reggel friss vért.

– A denevér gyümölcsevő.

– Egy gonddal kevesebb – mondta mosolyogva. – Érezd magad otthon. Pakolj ki, hívj fel csajokat, vagy mittom én. Sajnos nekem rohannom kell. Itt a kulcsod. A piros a lépcsőházé, a sárga a rácshoz, kék az alsó zár, zöld a felső.

– És ez a ciklámen?

– Az a kulcstartó.

– Egy kulcs alakú kulcstartó?

– Ha szeretnéd, veszek neked Hello Kitty-set. – Újra elmosolyodott. Rengeteget mosolygott. Láthatóan jól szórakozott.

– Köszi, jó lesz ez is.

– További jó mulatást! – mondta, és becsukta maga mögött az ajtót.

Csend lett. Kilenc napig tartott.

Kilenc nap múlva Reggi úgy sétált be, mintha csak egy órája ment volna el. Merre járt, mit csinált másfél hétig, nem tudtam meg soha. Én nem kérdeztem, ő nem mondta. Viszont kilenc nap alatt valami megváltozott. Teljesen belaktam a lakást, már-már az otthonomnak éreztem. Olyan volt, mintha ő költözne be hozzám. Valahogy megérezhette mindezt, mert ezzel a mondattal köszönt be:

– Hahó! Van itt kiadó szoba?

– Hi! Bújj be! Azt hittem, már vissza sem jössz. Hogy beköltöztettél egy lakásba, amihez közöd sincs, majd leléptél. Az első pár napban hullákat kerestem, de mivel egy hét után sem éreztem oszlásszagot, megnyugodtam.

Elmosolyodott.

– Mit csinálsz? – kérdezte barátságosan, és leült az ágyamra.

– E-mailt írok – feleltem.

– Kézzel?

– Igen. Aztán beszkennelem, és elküldöm e-mailben.

– Ez aztán a XXI. század! Ezért vettél egy szkennert?

– Nyertem. Fogadáson. Egy srác nem hitte el, hogy tényleg így írok e-mailt, ezért fogadtunk egy szkennerben. Most sokkal kényelmesebb. Korábban fénymásoló szalonokat kellett keresnem, hogy beszkennelhessem.

– Várj csak! Megírtad a levelet, elmentél beszkenneltetni, fizettél érte… Ennyi erővel fel is adhattad volna postán.

– Az nem ugyanaz. Abból hiányzott volna a fricska.

– Fricska a modern technika ellen?

– Nem. Fricska a személytelenség ellen.

– Hm. Ez tetszik.

– Tudod, a géppel írt szövegből hiányzik valami. Azt írhatta bárki. Közelében sincs annak az érzésnek, mint amikor meglátod egy jó barátod kacskaringós betűit vagy icipici macskakaparását. Abban valahogy vizuálisan ő is ott van. Nincs bajom a technikával. Hiszen látod, szkennert használok, és e-mailt küldök. Csak szeretem mindezt a magam módján tenni.

– Én meg kezdtem aggódni, hogy egy tök normális lakótársam lesz – mondta fellélegezve. Felnevettünk. – Hoztam egy üveg bort. Ideje felavatni ezt a lakást. És nem is tudok rólad még semmit.

– Hajaj, most jönnek a sablonkérdések. Mit dolgozol, mit tanulsz, hány éves vagy, van-e barátnőd, aztán hobbik, kedvenc könyv, kedvenc film, kedvenc hülye kérdés, blabla.

– Ha nem akarod, nem muszáj. – Láthatóan bírt engem, s ez zavarba hozott, ugyanakkor bátorított is.

– Bocs. Kicsit túlreagáltam. Nincs bajom ezekkel a kérdésekkel.

– Még hogy nincs, hallottad volna magad az előbb!

– Na, jó, annyira nem lelkesedem értük.

– Hát, nem.

– Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem a sablonkérdésekre sablonválaszaim vannak. Ha ilyeneket kérdeznek, akkor ezeket válaszolom. Szinte fel sem fogom az értelmüket. Olyan, mintha szavalnék. Valójában mennyire ismersz meg, ha tudod, mit tanultam, hány éves vagyok, vagy, hogy van-e barátnőm? Még a kedvenc könyvet, kedvenc filmet valamennyire értem. Ott csak a kedvenc szóval van bajom. Őszintén szólva, nem akarok így beszélgetni, ilyen… ööö… ilyen

– Semmitmondóan? – fejezte be helyettem a mondatot.

– Igen, pontosan.

– Te mit kérdeznél? – vetette oda, miközben a dugóhúzóval babrált.

– Nem is tudom. Talán valamit a jelentéktelen apróságokról. Például, hogy milyen pózban szoktál elaludni. Vagy mélyenszántó, szimbolikus kérdéseket tennék fel – mondtam bőszen bólogatva.

– Na, halljunk egy ilyet!

– Ha választhatnál, egy zongorista melyik keze lennél, a jobb vagy a bal?

– Aha. Szóval a mélyenszántó, szimbolikus jelzőpáros valójában azt jelenti, hogy értelmetlen baromság? – Hangosan felnevettem, annyira őszintén buggyant ki Reggiből a kérdés. – Tudod mit, inkább maradjunk a „hova jártál”, „hány kiló vagy” típusú kérdéseknél – tette hozzá.

– Nem tudsz zongorázni, ugye?

– Nem én.

– Na, figyelj, és tanulj! A zongorában általában a bal kéz játssza az alapot. Egyfajta kíséretet. Ehhez csatlakozik a jobb kéz játéka, a dallam, mely színesíti, kidíszíti az alapot. Valójában a jobb kéz mondja ki a frankót, de mindez mit sem ér, ha nincs mellette a bal, hogy nyomatékot, lendületet adjon neki.

– Akkor egyértelmű.

Kérdőn néztem rá.

– A bal kéz. Mi más?

– Tényleg? Én azt hittem, te a jobb kéz lennél.

– Nem én. Az inkább te vagy. De nem mész vele sokra az én nyomatékom nélkül.

Ismét nevettünk. Hangosan és felszabadultan. S ahogy a bor fogyott, egyre többet és többet nevettünk. Hosszú idő óta az egyik legfelszabadultabb estémet éltem át.

Aztán persze válaszolgattunk a sablonkérdésekre is. Nem lehet elkerülni. Talán nem is kell.

Kiderült, hogy mindketten kvázi friss diplomás munkanélküliek vagyunk. Reggi tavaly végzett, de nem igazán volt még kedve munkába állni, ezért a diplomaosztójára kapott pénzből nekivágott Spanyolországnak. Először csak csatangolt, nézelődött, a tengerparton aludt, aztán egyszer csak egy narancsültetvényre tévedt, s mivel már fogytán volt a pénze, beállt szüretelni. Miután leszedték az utolsó narancsot a fáról, úgy döntött, ideje hazatérni. Azóta itt él Pesten, kibérelte ezt a lakást, és most munkát keres.

Én is megosztottam vele élettörténetemet, vagyis hogy épp most végeztem a főiskolán, és szintén éppen munkát keresek. Szóval mindketten két életszakasz közti nihilben lebegtünk. De, őszintén szólva, elég jól teltek a napjaink.

– Ezt a baromságot. Ennyi érzés nincs is a világon! – Ritkán láttam Reggit ennyire kiakadni. – Ezt az eltúlzott baromságot – mondta, miközben a hajába túrt, majd dühében a térdére csapott. Éppen valami délelőtti brazil szappanoperát néztünk. Mivel a főiskolával már végeztünk, állásunk még nem volt, így azon kívül, hogy naponta elküldtünk húsz önéletrajzot, s nagy ritkán, ha visszajeleztek, elmentünk egy-egy interjúra, nem sok dolgunk akadt. Ezért aztán szép lassan tévéfüggőkké váltunk. Egy idő után már válogatás nélkül mindent megnéztünk, még a brazil szappanoperákat is. Olyanok voltunk, mint Beavis és Butthead. Ültünk a kanapén, és bámultuk azt a rohadt dobozt. Éreztük, hogy ez így nem jó, de annyira egyszerű és kényelmes megoldás volt, hogy belesüppedtünk.

– Nem tudom, te hogy vagy vele, de én még ilyet nem éreztem. Ilyen „szájremegős-mindjárt-elbőgöm-magam” érzést, vagy ilyen nagyon heves dühöt. Az egész annyira eltúlzott – mondta Reggi hevesen gesztikulálva.

– Vagy csak mi vagyunk érzelmi analfabéták.

– Nem. Ez eltúlzott – morogta az orra alatt.

– Igazad van, eltúlzott, de, tudod… kicsit irigylem őket. Kipróbálnám, milyen így élni, ilyen heves, sokszínű érzésekkel.

– Akkor bizony költöznöd kéne.

Elmosolyodtam, majd folytattam:

– Van olyan érzés, amit még sohasem éltél át, pedig kíváncsi vagy rá?

– Hú, ez megint olyan sablonellenes, a „zongorista-melyik-foga-lennél” típusú kérdés.

– Talán bölcsesség.

– Stipistopi enyém a szemfoga – vágta rá Reggi, mire felnevettünk.

– De tényleg, Reggi, van ilyen érzés? – Megint a hajába túrt. Már nem volt mérges, inkább csüggedt és beletörődő.

– Lássuk csak. Zuhanás. Igen, ez az. A zuhanás. Egyszer ovis koromban leestem a mászókáról. Emlékszem a zuhanás élményére. Éreztem, hogy magasról esek, mert már jó ideje csak lefelé tartottam, de tudod, valahogy az egész olyan mámoros volt. Olyan álomszerű. Lehet, csak azért, mert mikor földet értem, úgy bevertem a fejem, hogy elájultam. – Nevetett, és megdörzsölte a tarkóját, mintha még most is fájna.

– Akkor ezt tulajdonképpen megélted.

– Ez csak olyan volt, mint egy kis lék egy hatalmas mézédes dinnyéből. Kóstoló. Kíváncsi lennék, milyen érzés, mikor ez a zuhanás percekig tart.

– Az nem lehet rossz.

– Neked milyen érzés maradt ki?

– Kutyaharapás.

– Mi van? – buggyant ki Reggiből a röhögés.

– Tudom, hülyén hangzik, főleg a zuhanásos történet után, de, tudod, gyerekkorom óta félek a kutyáktól. Mindig is féltem tőlük, pedig ha azt vesszük, nincs is okom rá, hiszen még sohasem harapott meg semmi. Talán pont ez a baj. Jelenleg azt gondolom, ha megharap egy kutya, akkor azonnal szörnyethalok. Ott helyben megsemmisülök, atomjaimra hullok szét. Ha egyszer valóban megtörténne, tudnám, hogy nem is olyan nagy dolog. Kicsit fáj, de aztán hamar meggyógyul.

– Hát, testvérem, furcsa vágyaid vannak. Tudod, én vidéken jártam általános iskolába, s az utcánkban volt egy puli, aki a suliból hazafelé menet rendszeresen megharapott. Amúgy tényleg nem nagy szám. De ha már lehet ilyen elrugaszkodottakat is mondani, akkor egyszer kipróbálnám, milyen megpofozni egy nőt. Nem vagyok egy agresszív macsó, és nem akarnám a férfierőmet sem fitogtatni, de egyszer szívesen kerülnék olyan helyzetbe, ahol a legjobb megoldás, ha megpofozok egy nőt. Örülnék, ha lenne hozzá erőm meg bátorságom, hogy átlépjem a határt. Nem feltétlenül dühből, inkább kíváncsiságból.

Sokáig hallgattunk.

– Nem semmi lakótársak vagyunk – kezdtem lassan. – Bármilyen érzés eszünkbe juthatott volna, erre én kutyákkal akarok ölre menni, te meg csajokat pofozni.

– Lenne még egy vágyam, de ezt csak félve osztom meg veled – fűzte tovább Reggi zavartan. Korábban és ezután is csak ritkán láttam zavarba jönni, így rendkívül kíváncsivá tett.

– Halljuk! – biztattam.

Megköszörülte a torkát, és nagyon halkan mondta ki:

– Nemi erőszak.

Elpirult.

Én meg lefagytam. Csak néztem, és nem tudtam, mit mondjak.

– Gondolatban most pakolsz össze, és keresel új albérletet, igaz? – kérdezte.

– Csak egy hevederzár felszerelésére gondoltam a szobám ajtajára – feleltem, mire elmosolyodott.

– Ne érts félre! Én nem akarok megerőszakolni senkit – folytatta. – Éppen fordítva. Kíváncsi vagyok, milyen lehet, amikor akaratod ellenére szexel veled valaki.

– Aha, értem már. Szeretnéd, ha egy szép testű szöszi meglovagolna, miközben te az ágyhoz vagy bilincselve – mondtam kaján vigyorral.

– Az sem lenne rossz – vigyorgott vissza Reggi –, de most nem éppen erre gondolok. A lényeg az lenne, hogy ne akarjak vele szexelni. S talán az egész hatásosabb lenne, ha nem egy szép, hanem egy kifejezetten csúnya, már-már taszító lány vetné rám magát.

– Huh, ez a beszélgetés kezd egyre furcsábbá válni. Inkább tévézzünk – javasoltam, és rábambultunk a képernyőre. Éppen egy bárgyú tinisorozat ment, amiben két kamasz egy aranyhalat nézett, mert azt hallották, hogy a hal bámulása megnyugtat, ugyanakkor felhozza az elfojtott érzéseket. Azt hiszem, itt akadtam ki.

– Figyelj, Reggi, szerinted nem tévézünk egy kicsit sokat? – Egyre feszültebb voltam. – Napok óta mást sem teszünk, csak ezt a rohadt dobozt bámuljuk. – Felpattantam. – Ennyi erővel akár egy nyomorult halat is nézhetnénk, az sem lenne kevésbé agyromboló!

Csak mosolygott.

– Van egy kis dolgom. Nemsokára jövök.

Felállt és elment.

Egyszerre utáltam és imádtam ezt benne. Hogy néha csak úgy felállt, és elment. Sohasem tudtam, hova megy ilyenkor, vagy meddig marad. Csak azt tudtam, hogy valami történni fog. Valami, ami nagyon meglepő lesz, és egyben rendkívül szórakoztató is.

Másnap egy közepesen sikerült állásinterjúról arra értem haza, hogy Reggi bőszen bütyköl. Kicsit csodálkoztam, hisz nem volt egy ezermester alkat.

– Korán jöttél. Még nem vagyok kész.

– Mit csinálsz?

– Megmentem magunkat a teljes leépüléstől.

Bementem a nappaliba, ledobtam a kabátomat a kanapéra, és kíváncsian szemügyre vettem Reggi alkotását. Egész egyszerűen kibelezte a tévénket. Leszerelte a képernyőt, kivette a képcsövet és mindent, ami benne volt, a keretbe pedig belehelyezett egy gömb alakú akváriumot.

– Mindjárt kezdődik a műsor – mondta, majd vizet töltött az akváriumba, és beleengedett egy kedves kis aranyhalat. A halacska vidáman körbeúszkált, felderítette új otthonát. Elég hamar végzett vele.

– Tessék! – mondta Reggi, és kezembe nyomta a távirányítót. – Nincs túl sok csatornánk, de így talán kevésbé agyromboló.

Mit lehet ilyen helyzetben tenni? Nevettem. Hangosan, sokáig. Még a könnyem is kicsordult. Egy kicsit azért sajnáltam a délelőtti brazil szappanoperákat, de valahogy túléltük nélkülük is.

© Máté Balázs, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

ISBN 978-963-254-491-5

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.