Tóth Krisztina

PILLANATRAGASZTÓ

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

© Tóth Krisztina, 2014

Felelős szerkesztő Király Levente

A borítót Moizer Zsuzsa: Piros virág című festményének

felhasználásával Pintér József késztette

ISBN 978-963-14-3157-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Napfogyatkozás

Doors

Az égő menyasszony

Soha, egy szót se

Az álomrestaurátor

Napfogyatkozás

Játszódjatok!

A Pioneer-10 űrszonda

Galamb

Ez milyen mozi?

Megint büdös a víz

Játszódjatok!

Végül is még nyár van

Kacér

Ismerlek téged

Tímár Zsófi muskátlija

A 28-as szoba kulcsa

Végül is még nyár van

Ahogy eddig

Plágium

Földlakó

Pillanatragasztó

Utószezon

Ahogy eddig

Egyszer már nyertem

A kulcs

Valaki

Gyűrű

Falkavezér

Egyszer már nyertem

NAPFOGYATKOZÁS

DOORS

Fel akartam hívni valakit, de már megint foglalt a telefonfülke. Az a szemüveges csávó áll bent, ismerem látásból, aki mindig egy órát pofázik. Elsétálok a sarki közértbe, kiváltom a postán az ajánlott levelet. Valami fizetési felszólítás, ismételt figyelmeztetés. Poroszkálok a melegben visszafelé, a felszólítást összegyűröm és kidobom.

A csávó még mindig bent áll a fülkében, a lábával kitámasztotta az üvegajtót, mert bent olyan forró a levegő, hogy az üvegkocka alatt olvad az aszfalt. 1993. július 17-e van. Várok, kiveszem a szatyorból az egyik dobozos üdítőt, megiszom, közben elkapok bentről egy mondatot: „Edit, én tévelygek.” Edit a vonal túlsó végén végre megelégeli a beszélgetést és leteszi. Én jövök, beléphetek a fülledt melegbe. Az ember mindig úgy toporog a fülke előtt, mintha pisilnie kellene és vécére várna, aztán odabent rádöbben, hogy hoppá, átlátszóak a falak. Mindenki látja őt, és persze hallja is, és mégis, áll ott a forró hasábban, kizárva az időből, és megkönnyebbülten elkezdi kiereszteni magából a mondatokat. De most nem megy. Hirtelen megizzadok, rám tör a szívdobogás. Nem tudom, mit is keresek itt.

Nem kellene felhívni. Fel fogom hívni. Tudom, hogy itt van valahol tíz négyzetkilométeren belül, tudom, hogy ott van abban a lakásban és bármikor hallhatom a hangját, csak be kell ütnöm azt a számsort. Nem hallhatom bármikor a hangját, mert le fogja tenni, ahogy az utóbbi időben mindig. Két éve úgy járkálok ebben az átkozott városban, hogy mindenen átvilágít egy kék szempár. Mint amikor az ember sokáig néz a napba, és utána mindenütt ott látja azt a kápráztató, színes kis foltot. Hát ilyen nekem ez a tekintet, nem tudom nem látni, most is, tessék, itt van a fülke maszatos üvegén.

Ez most már mindig így lesz? (Ez most már mindig így lesz.)

Belépek a fülkébe, leteszem a földre a nejlonszatyrot, rágyújtok. Mélyen leszívom a cigarettát, beütöm a számot.

Üzenetrögzítő. Próbálom elképzelni a helyet, ahol az a telefon kicsöng. Sose jártam ott. Egyszer elmentem a házig, láttam a neveket az ajtón: a férjét és a feleségét.

Sípolás, aztán mégis fölveszi valaki. Gyerekhang szól bele, a fia. Hosszan, felnőttesen hallózik, közben kiesik a parázs a cigimből és lehullik a jobb tornacipőmre. Pont ott landol, ahol a fűzős rész árka van, beékelődik és perzsel. Parázslik a fűzőm. Bele kellene szólni a kagylóba, hogy ne haragudj, kisöcsi, a papádat keresem, csak sajnos kigyulladt a tornacipőm. A gyerek leteszi.

Fél lábon ugrálok, a parázs végre kiesik, nézem a kis krátert a bőrön. Újabb sebhely. Erről is ő tehet, ha nem is közvetlenül. Fáj nagyon, nem is bírom visszahúzni a cipőt.

Közben visszajött a szemüveges szófosó. Egy vadonatúj kártya van a kezében, most bontogatja róla a celofánt. Hát ebből nem eszel, apukám, a szatyrom még bent van a földön, ez a fülke itt még foglalt. Visszalépek az üvegkatlanba, jobb lábammal ráállok a cipőre, előkotrok egy névjegyet és beütök egy másik számot.

Halló. Ma. Igen, ma például teljesen jó. Titokban azt remélem, hogy mondat közben kialszik a kék szempár, de nem, ott van a fülke oldalán, miközben kimondom, hogy hétkor.

Kisántikálok, fönt a lakásban ragtapaszt teszek a kis, vöröslő kráterre. Fél évvel ezelőtt egy üvegajtón mentem keresztül, azon át is az ő szeme világított. Könnyedén, előretartott fejjel léptem át fehér ruhámban a csukott ajtón, mint valami elszánt, boldog menyasszony. Üvegfátylam egy kimerevített másodpercen át csillogva lebegett a levegőben, aztán csörömpölve lehullott.

Bekötötték a fejemet, vérem aznap éjjel megszínezte a lepedőt.

A sebhely még érzékeny. Ha a tükörbe nézek, rá emlékeztet. Hozzá indultam akkor, rajtam a jel, hogy hozzá mentem. Most meg vagy nem veszi fel a rohadt telefont, vagy a gyereke szól bele.

Nem baj, találkozom egy másik férfival. Ma este hétkor véget vetek ennek az egész káprázatnak. A másik, erre a célra kiválasztott férfi negyvenöt éves: akkori, folyton káprázó szememben öregedő, szomorú test. Öregedő, szomorú test vagyok én is a huszonöt évemmel. Lehetnék ember, nő, anya: de csak egy sebhelyektől lyuggatott tok vagyok. A sebek ajtókat nyitnak a testen, mindig kiszökik rajtuk egy kis lélek, alig maradt belül valami.

Ki kell takarítani a lakást. Tiszta ágyneműt kell húzni, el kell pakolni a vasalnivalót. Hátha ide jövünk este. Halomban állnak a könyvek, papírok. Szabályos kupacokat csinálok, ez sokkal rendezettebb benyomást kelt. Bútor alig van, a cserepes pálmát megöntözöm, és kiürítem a hamutálat. Kisikálom szépen a kádat is, ettől kicsit jobban leszek, aztán hosszan zuhanyozom. Leázik a ragtapasz, fáj a kicsi kráter. A párás tükörben nem nézem meg az arcomat, vakon sminkelek.

Hétkor imbolyogva közeledik a Deák téri templom előtt. Milyen keskeny csípője van. Nem tetszik, de ez most nem látszik lényegesnek.

Messziről szinte diáknak tűnik, vigyorog, ugyanaz a táska van nála, amivel a tanszékre szokott bejárni. Miért hord egy negyvenöt éves tanár kínai tornacipőt, az ég szerelmére?

Beülünk a butiksoron a sarki presszóba, Unikumot kér. Én is iszom, de a másodiknál megállok. Sört is rendel, hamar felhajtja.

Egész délután erre készült, mondja zavartan a pohárnak. Nem is tudom, hogy mennyire szorong, és hogy mennyire boldog. Bólogatok, elnézek a feje mellett, ott a lambériás falon a szempár, gyorsan elkapom a tekintetem. Hosszan beszél, nem figyelek oda, elkalandoznak a gondolataim.

A folyton felvillanó kék szempárhoz egy arc is tartozik. Harmincöt éves, ember, férfi, apa. Idősebbnek tűnik, meggyötört. Lelkek gyógyásza és megrontója, éppen posztgraduális képzésre indul – és nem válaszol a telefonjaimra. Nagy karrier áll előtte, Amerikába megy, hogy ott tönkretegye két nő életét, és örökre megkeserítse egy belé titokban szerelmes harmadik férfiét. De mindez a jövőben történik majd, az ezerkilencszázkilencvenes évek legvégén. Mágus lesz, végrehajtja a tengerentúlon az első sikeres lélekátültetést, de a lélek később kilökődik és magára hagyja a gyulladt, verejtékező testet. Ez most már mindig így lesz? Mindig? Mindig. A férfi kísérletei nem sikerülnek, a bizalom azonban töretlen, mikor a kétezres évek elején hazatér, már nemzetközileg elismert szaktekintély.

Bocsánat, kicsit elbambultam. Nem, köszönöm, én nem iszom többet. A férfi áthajol az asztal fölött és szájon csókol. Nincs rossz íze a szájának, a szeme barna és halálosan fáradt. Indulnék már haza, sajog a hasam.

Útközben még három helyre betérünk, mindenütt megiszik egy unicumot. Igen, én is szeretem a Doorsot. Láttam a filmet is, egyébként akkor jelent meg az első lemezük, amikor megszülettem. Nahát, de fura: neki ez a fiatalsága volt, nekem meg nosztalgia, ez azért, ugye, nem ugyanaz. Nem ugyanaz, bólogatok, én is voltam a Pere Lachaise-ban, igen. Nem, sokkal később. Igen, akkor is voltak, én is tettem, nem, nem próbáltam, azóta sem. Halálosan unom minden szavát.

Végre leintünk egy taxit, bemondom a címet. Pislog ki az ablakon, mintha nem értené, hova jöttünk, aztán szórakozottan fizet. A liftben lihegve nekem dől, közben érzem, hogy megjött a menstruációm.

A lakásban magára hagyom, elvonulok a vécébe. Szerencsére van otthon tampon, sokáig vacakolok. Mire visszaérek, a szobában ül zokniban és zenét hallgat. You are lost little girl / You are lost little girl, / You are lost / Tell me, who are you.

Szerelmes tekintettel néz rám, ringatja magát a fotelban. Felbontotta az egyetlen boromat, ott áll a nyitott üveg a szőnyegpadlón.

– Poharat nem találtam.

Behozok két poharat, pillanatok alatt újra tölt. Egyre részegebb, hangosan énekel a lemezzel, közben vetkőztetni kezd. Hirtelen olyan, mintha dulakodnánk, nehezen jutunk el az ágyig. Ömlik belőle a szó: négy óra alvás, évek óta, bazdmeg, te azt nem tudod elképzelni, hogy az milyen, hétvégén meg bevásárlás, aztán megcsinálni, mert kiégett, kinőtte, elszakadt, és nincs vége, bazdmeg, soha nincs vége, a tanszéken meg megy a csesztetés, vedd már ezt le, nem bírom kikapcsolni. Leheveredek mellé, még mindig magyaráz, felém fordul, de nem érünk egymáshoz, túl részeg. Felül, keresi a poharát, tölt magának. Ahogy átnyúl rajtam, megüti a sebhelyet, fáj. Ettől ideges leszek, felajánlom, hogy hívok neki egy taxit. Megsértődik és visszanyom az ágyra. Come on baby, light my fire, come on baby, light my fire.

Nem lehet vele mit kezdeni, hol elbóbiskol, hol felriad, elmosódott mondatokat böffent és vaktában matat a lábam között. Most látom, hogy tiszta vér lett a keze. Mégis haza kéne valahogy küldeni.

– Elveszlek feleségül! Otthagyom érted a családomat, a házamat, mindent, bazdmeg! Szerelmes vagyok beléd, érted?

– Neked már van egy feleséged.

– Elválok – deklarálja, és elalszik. Nagy, csontos test, meg se bírnám mozdítani. Hasra fordul, a hátán két anyajegy van. Elég régen ihat már, a combja vékony, a fenekén nincs hús. Csak nem marad itt? Csak nincs hozzá farpofája. Keltegetem, de nem reagál. Behozok egy vizes törölközőt és elkezdem dörzsölgetni a hátát. Viaszszínű, horpadt bálna. Próbálom az ujjait is letörölni, mégse menjen így haza. Lassan magához tér, bemondom az időt, erre picit kijózanodik. Megkeresem a ruháit, dünnyögve öltözik. Tuszkolom kifelé, persze, majd hívom, jó, már holnap, de most lent vár a taxi.

Két perc múlva kopog. Kinyitom, szabadkozik, hogy rossz ajtón csengetett, eggyel lejjebb, sajnos föl is ébredtek. Nagyon bocs, de itthagyta a táskát. A konyhában, a szék mellett van, mutatom. Behajol érte, visszafelé lefejeli a felső konyhaszekrény nyitott ajtaját.

– Basszameg. De fáj.

Fogom a szemetet és lemegyek vele, mert jobbnak látszik, ha kikísérem. Kilép a kapun, állok a kukák mellett a büdösben. Kialszik a lépcsőházi fény, aztán felgyullad, kialszik a kék szempár, aztán megint felgyullad, és ez kétpercenként megismétlődik. Így megy ez. (Ez most már mindig így lesz?)

Iszonyatos fékcsikorgást hallok, kirohanok a kapun.

– Nem látsz a szemedtől, faszkalap? Mi a kurvaistent csinálsz?

A ház előtt fekszik a járdán, a Renault sofőrje őrjöngve ugrik ki a kocsiból. A tornacipős láb felém néz, a fej a túloldalon, vért sehol nem látok. Csak az ujjain, az nem jött le. Lehajolok, csukva van a szeme. A sofőr tanácstalanul néz körbe az éjszakai utcán. Ekkor ő kinyitja a szemét és a tarkójához nyúl, aztán feltápászkodik: az isten verje meg. Négykézlábra fordul, lógatja a fejét.

A pasas betámogatja őt a hátsó ülésre. Hátradől és szinte azonnal elalszik.

– Fáj valamije?

A fej még int, hogy nem, aztán lebillen, csurog az állára a nyála. Állok a kocsi túloldalán.

– Ismeri?

Nézem az alvó arcot és lassan megrázom a fejem.

– Nem. Nem ismerem. Csak a szemetet hoztam le és hallottam a…

– Most mit csináljak vele?

– Talán vigye haza.

– ?

– Vagy hívjon neki egy taxit.

– Maga itt lakik? – A ház felé bólintok. Holdas, fekete ablakok.

– Rágyújt?

Állunk a langyos úttesten, a pasas néz. Most bármi történhetne. Átfut rajtam, hogy ne hívjam-e föl. Ne igyunk-e egy pohár bort a nagy ijedségre. Ha maradt egyáltalán. Bámul, nem tudja, mit csináljon, remeg a kezében a már elszívott cigaretta. Kifordítva vettem fel a pólómat. Bent felgyullad a lépcsőházi világítás, aztán megint kialszik. My eyes have seen you / stand in your door / when we meet inside / show me some more.

Hirtelen meggondolom magam és a bejárat felé intek a fejemmel: ne haragudjon, de mennem kell. A gyerek… tudja… fent alszik…

A férfi észbe kap: persze, persze. Két másodpercig, amíg a kapuig érek, anya vagyok. Ember, nő, anya. Aztán odabent megint felgyullad a kék szempár, hunyorogva keresem a lift hívógombját.

A lakásba érve az ablakon át hallom, ahogy a Renault elhajt: biztos beviszi valami orvosi ügyeletre. Vagy haza a feleségéhez, a három gyerekéhez.

Ruhástól dőlök le az ágyra, de nem tudok elaludni. Lüktet a halántékom, hányingerem van, meleg és fülledt a szoba. Később hajnalodni kezd, az ablaktábla mögött földereng a szürke ég. Pisilni kell, nem bírok megmozdulni. Az ágy mellett ott van a földre dobva a vérmaszatos törölköző, fel kéne venni azt is és kivinni, vagy el kéne végre aludni. Két éve nem alszom.

I am the Lizard King, I can do anything. Jön a reggel.