Borítószöveg

Amikor a tálibok elfoglalták a Szvát-völgyet, egy kislány kiállt saját jogaiért.

Malala Juszufzai nem tűrte, hogy el akarják némítani, és harcba szállt azért, hogy tanulhasson. 2012. október 9-én mindezért kis híján az életével fizetett. Ezen a napon Malala épp az iskolából hazafelé tartott, amikor megtámadták és közvetlen közelről fejbe lőtték. Nem sokan bíztak felépülésében. Malala mégis talpra állt.

Csodával határos gyógyulása a távoli Pakisztán egy eldugott részéből az ENSZ New York-i székházáig repítette. Így vált tizenhat évesen világszerte az erőszakmentes tiltakozás példaképévé, és ő lett a valaha élt legfiatalabb hős, akit Nobel-békedíjra jelöltek.

Malala mára a nők tanuláshoz való jogáért folytatott harc szimbóluma.

Az Én vagyok Malala című vallomás ráébreszt bennünket arra, hogy akár egyetlen erős emberi hang is képes lehet megváltoztatni a világot.

Malala Juszufzai

ÉN VAGYOK MALALA

Malala Juszufzai

ÉN VAGYOK MALALA

A lány, aki harcolt, hogy tanulhasson,

és lelőtte egy tálib fegyveres

Christina Lamb

közreműködésével

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

I am Malala. The Girl who Stood up for Education and was shot by the Taliban.

Little, Brown and Company,

Hachette Book Group, New York, 2013

Fordította Sziklai István

A szerző és a kiadó minden erőfeszítést megtett annak érdekében, hogy a könyvben helytálló információk szerepeljenek. Az események, helyszínek és párbeszédek a szerző emlékein alapulnak, és a könyvben esetleg előforduló, nem szándékos hibák a szerző tévedései.  Bizonyos neveket és azonosítható részleteket az érintett személyek magánéletének védelmében megváltoztattunk.

Copyright © Salarzai Limited, 2013

Hungarian translation © 2013 Sziklai István

Magyar kiadás © 2013, 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Térképek © John Gilkes

Második kiadás

ISBN 978-963-310-539-9

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Előhang – A nap, amikor minden megváltozott

ELSŐ RÉSZ – A TALIBÁN ELŐTT

Egy lány születése

Apám, a Sólyom

Az iskola, ahol felnőttem

A falu

Miért nem hordok fülbevalót, és miért nem mondják a pastuk, hogy köszönöm

A szeméthegyi gyerekek

A mufti, aki megpróbálta bezáratni az iskolánkat

A földrengés ősze

MÁSODIK RÉSZ – A HALÁLVÖLGY

Rádió mollah

Tejkaramellák, teniszlabdák és szváti Buddhák

Az okos osztály

A Véres tér

Gul Makai naplója

A vicces béke

Elhagyjuk a völgyet

Képmelléklet

HARMADIK RÉSZ – HÁROM LÁNY, HÁROM GOLYÓ

A Bánat völgye

Imák, hogy nőjek

Az asszony és a tenger

Személyre szabott talibanizálás

Kicsoda Malala?

NEGYEDIK RÉSZ – ÉLET ÉS HALÁL KÖZÖTT

Isten, rád bízom őt”

Út az ismeretlenbe

ÖTÖDIK RÉSZ – A MÁSODIK ÉLET

„A fejbe lőtt lány, Birmingham”

„Elrabolták a mosolyát”

Utószó – Egy gyerek, egy tanár, egy könyv,

Szójegyzék

Fontos események Pakisztánban és Szvátban

Köszönetnyilvánítás

Néhány szó a Malala Alapítványról

Azoknak a lányoknak,

akiket igazságtalanság ért,

és akiket elhallgattattak.

Közös hangunkat meg fogják hallani.

Előhang

A nap, amikor

minden megváltozott

Olyan országból származom, amely éjfélkor született, én pedig nem sokkal déli tizenkettő után haltam meg majdnem.

Egy évvel ezelőtt indultam el otthonról iskolába, és sosem tértem haza. Egy tálib lövedék eltalált, és eszméletlenül szállítottak el Pakisztánból. Egyesek szerint soha nem fogok hazatérni, de én a szívem mélyén erősen hiszek benne, hogy tévednek. Nem kívánom senkinek, hogy átélje az érzést, amikor kiszakítják az országból, amelyet szeret.

Most reggelenként, valahányszor kinyitom a szemem, arra vágyom, hogy viszontlássam a holmimmal telezsúfolt egykori szobámat, ahol szanaszét hevernek a padlón a ruháim, iskolai díjaim pedig a polcon sorakoznak. Ehelyett egy olyan országban élek, ahol öt órával korábban kezdődik a nap, mint szeretett hazámban, Pakisztánban, és otthonomban, a Szvát-völgyben. Országom ugyanakkor több évszázados lemaradásban van életemnek e mostani helyszínéhez képest. Itt megvan minden kényelem, amit az ember csak elképzelhet. Minden csapból víz folyik, kívánság szerint hideg vagy meleg, fényt egyetlen kapcsoló felkattintásával csinálhatunk, éjjel-nappal, olajlámpákra nincs szükség, a tűzhelyek olyanok, hogy ha főzni akar az ember, nem kell gáztartályért elzarándokolnia a bazárba. Itt minden olyan modern, hogy még sütésre előkészített ételt is lehet venni csomagolva.

Mikor megállok az ablakomnál és kinézek, magas épületeket látok, hosszú utakat, teli rendezett sorokban haladó járművekkel, gondosan nyírt sövényeket és pázsitokat, tiszta járdákat. Lehunyom a szememet, és egy pillanatra visszarepülök a völgybe – a magas, hósipkás hegyek, a zölden hullámzó mezők és az üde kék folyók vidékére –, és szívemben elmosolyodom, amikor magam előtt látom Szvát népét. Gondolatban visszaszállok az iskolámba, ahol ismét együtt vagyok barátnőimmel és tanáraimmal. Találkozom legjobb barátnőmmel, Monibával, és együtt vagyunk, beszélgetünk, nevetgélünk, mintha sosem mentem volna el.

Azután eszembe jut, hogy az angliai Birminghamben vagyok.

*

2012. október 9., kedd volt az a nap, amikor minden megváltozott. Nem éppen a legjobb nap a kezdésre, mivel az iskolai vizsgák kellős közepén tartottunk. Mondjuk, én nem bántam annyira, mint egy-két osztálytársam, minthogy igazi könyvmoly vagyok.

Aznap reggel a Hádzsi Bábá útról nyíló keskeny, sáros kis utcába élénk színűre festett riksák sora érkezett: a dízelolajat köpködő járművek mindegyikébe öt-hat lány zsúfolódott. A tálibok hatalomra jutása óta tábla nem jelezte az iskolát, csak a favágó teleppel szemközti fehér falba vágott díszes bronzkapu mutatta a helyét.

Nekünk, lányoknak ez a kapu volt a saját különleges világunkba vezető varázslatos bejárat. Ahogy beslisszoltunk rajta, azonnal ledobtuk fejkendőinket, mint ahogy a szél fújja el a felhőket egy napfényes reggelen, majd rendezetlen sorokban felcsattogtunk a lépcsőkön. Odafent a nyitott udvarról ajtók nyíltak az osztálytermekbe, ahol ledobáltuk hátitáskáinkat, és a szabad ég alatt összegyűltünk, háttal a hegyeknek, és vigyázzba vágtuk magunkat. Az egyik lány elkiáltotta magát, hogy „Asszán bas!”, vagyis „Pihenj!”, mire mi a sarkunkat összeütve azt feleltük: „Allah”! Majd a lány azt kiáltotta: „Hu-si jár!”, vagyis „Vigyázz!”, mire mi ismét összeütöttük a sarkunkat, és azt feleltük: „Allah!”

Az iskolát apám még a születésem előtt alapította, és magasan a falon a piros-fehér betűk büszkén hirdették, hogy ez a KHUSHÁL ISKOLA. Hetente hatszor járunk iskolába, és a 9. osztályba járó 15 évesek négyzetgyökös egyenleteket mantráznak vagy urdu nyelvtant tanulnak, angol nyelvű dolgozatokat írogatnak, olyan tanulságokkal, mint „Lassan járj, tovább érsz”, vagy éppen a vérkeringésről rajzolgatnak ábrákat – osztálytársaim többsége ugyanis orvos akar lenni.

Nehéz elképzelni, hogy bárki is fenyegetést lásson ezekben a dolgokban. Csakhogy az iskola kapuján kívül nemcsak a zajos és bolondos Mingora, Szvát fővárosa lélegzett, de ott éltek a tálibok is, akik szerint a lányoknak nem kellene iskolába járniuk.

Az a délelőtt is úgy kezdődött, mint a többi, noha kissé később a megszokottnál. Mivel vizsgaidőszak volt, így az iskola reggel nyolc helyett kilenc órakor kezdődött, és ez jó volt, mert nem szeretek korán kelni, és nem okoz nehézséget átaludni a kakaskukorékolást meg a müezzin imára hívó énekét. Először apám próbál ébresztgetni – „Ideje felkelni, dzsáni mun”. Perzsául így mondják, hogy lelkecském, és apám mindig így szólít a nap kezdetén. „Csak még pár percet, Aba, kérlek!”, könyörgöm, és befúrom magam a paplan alá. Ezután érkezik anyám. „Pisó”, szólongat. Ez macskát jelent: ő így hív engem. Ekkor ráeszmélek, hogy mennyi az idő, mire kikiabálok: „Bhabi, elkések!” A mi kultúránkban minden férfi „fivér” és minden asszony „nővér”. Mi így gondolunk egymásra. Mikor apám először vitte el hitvesét az iskolába, az összes tanár így szólította, vagyis a „fivérem feleségének”. Így azután már mindannyian bhabinak hívjuk.

A házunk homlokzati részén található hosszú szobában alszom, ahol az összes bútorzatot az ágy és az a szekrény jelentette, amelyet magam vásároltam. Mégpedig abból a pénzből, amit a lányok tanuláshoz való jogáért indított kampányomért ítélt díj mellé kaptam.

A polcokon ott állt az összes aranyszínű kupa és díj, amelyet azért nyertem, mert osztályelső lettem. Mindössze két olyan év volt, amikor nem én lettem az első – mindkétszer vetélytársam, Malka-e Núr győzött le. De elhatároztam, nem hagyom, hogy ez ismét megtörténjen.

Az iskola közel volt az otthonomhoz, és én szerettem gyalog menni, de a múlt év elejétől a többi lánnyal utaztam riksán, haza pedig busszal hoztak. Az út mindössze öt percig tartott, elhaladt a büdös patak, majd a Dr. Humájun Hajbeültető Intézetét reklámozó óriásplakát mellett, és ilyenkor gyakran tréfálkoztunk egyik kopasz férfi tanárunkon, aki csakis ide mehetett, mikor hirtelen elkezdett kinőni a haja. Én azért szerettem buszozni, mert így nem izzadtam meg, ellentétben azzal, amikor gyalog mentem, és így cseveghettem a barátnőimmel meg pletykálkodhattam Oszmán Alival, a sofőrrel, akit csak bhai dzsánnak, vagyis fivérünknek hívtunk, és aki mindig megnevettetett minket hóbortos történeteivel.

Azért kezdtem el busszal járni, mivel anyám féltett, és nem akarta, hogy egyedül sétálgassak. Egész évben egyre-másra kaptuk a fenyegetéseket. Volt köztük, amit az újságokban tettek közzé, némelyik üzenetek vagy cédulák formájában érkezett, s volt olyan is, amit az emberektől tudtunk meg. Az anyám ugyan miattam aggódott, de a tálibok sosem törődnének egy lánnyal, és jobban izgultam amiatt, hogy apám lesz a célpont, mert ő mindig felszólalt ellenük. Közeli barátját, Zahid Khánt augusztusban lőtték le, mikor imádkozni indult, és tudtam, hogy mindenki azt mondogatja apámnak: „Vigyázz magadra, mert te leszel a következő!”

Az utcánkba kocsival nem lehet behajtani, ezért leszállok a buszról a patak melletti úton, átmegyek a kovácsoltvas kapun, fel a lépcsőkön, így jutok haza. Úgy képzeltem, ha bárki is megtámadna, ezen a lépcsősoron tenné. Apámhoz hasonlóan mindig is álmodozó voltam, és időnként lecketanulás közben elkószáltak a gondolataim, ilyenkor elképzeltem, hogy a hazaúton nekem ront egy terrorista, és rám lő a lépcsőkön. Ilyenkor mindig elmerengtem, hogy mit tennék. Talán lekapnám a cipőmet, és azzal püfölném, de azután eszembe jut, hogy ha így tennék, nem lenne különbség köztem és a terrorista között. Talán jobb lenne könyörögni, hogy „rendben, lőj le, de előbb hallgass meg, mert amit teszel, az rossz. Én nem ellened vagyok, én csak azt szeretném, ha minden lány iskolába járna.”

Nem ijedtem meg, de szokásommá vált, hogy éjszakánként kimentem és megnéztem, a kapu zárva van-e, és arról kezdtem faggatni Allahot, hogy mi történik, mikor meghal az ember. Legjobb barátnőm Moniba, akinek mindent elmesélek. Kiskorunk óta ugyanabban az utcában laktunk, már az általános óta barátnők voltunk, és mindenen megosztoztunk: a Justin Bieber-számokon, az Alkonyat-filmeken, a legjobb arcfehérítő krémeken. Az volt az álma, hogy divattervező legyen, bár tudta, hogy a családja sosem menne bele, így hát mindenkinek azt mondja, hogy orvos akar lenni. Társadalmunkban a lányok leginkább tanítónők vagy orvosok lehetnek, már ha egyáltalán munkalehetőséghez jutnak. Én más voltam – sosem rejtettem véka alá a vágyamat, mikor úgy döntöttem, már nem orvos akarok lenni, hanem inkább feltaláló vagy politikus. Moniba mindig tudta, ha valami nem volt rendben velem. „Ne aggódj!”, nyugtatgattam. „A tálibok soha nem foglalkoznak kislányokkal.”

Mikor a buszhoz szólítottak minket, leszaladtunk a lépcsőkön. A többi lány mind elfedte a fejét, mielőtt kilépett az ajtón, és felszálltunk a buszra.

A busz igazából egy fehér Toyota TownAce furgon volt, mi csak dinának hívtuk: három párhuzamos padsor volt benne, mindkét oldalon egy-egy, illetve középen is. Húsz lány meg három tanár zsúfolódott fel rá. Én a bal oldalon ültem Moniba és az egy évvel alattam járó Sazia Ramzan között. Mellünkhöz szorítottuk vizsgamappánkat, iskolatáskánk a lábunk alatt hevert.

Ami ezután történt, kissé már homályos. Emlékszem, hogy a dinában forró és ragacsos volt a levegő. A hűvösebb napok egyelőre késtek, és csak a messzi Hindukus- hegységet borította cukormázként a hó. A kocsi végében, ahol ültünk, nem voltak ablakok, csak a kétoldalt remegő vastag műanyag lapok, amelyek azonban annyira megsárgultak és beporosodtak, hogy nem lehetett rajtuk átlátni. Egyedül a furgon végéből lehetett elcsípni egy kis darabkát az égből, ahol időről időre bekukucskált a nap – a mindent beborító porban lebegő sárga gömb.

Arra még emlékszem, hogy a busz jobbra fordult, le a főútról a hadsereg ellenőrző pontjánál, ahogy mindig is, majd bekanyarodott az elhagyatott krikettpályánál. Ez az utolsó emlékem.

A merényletről szóló álmomban apám is a buszon van, és velem együtt őt is meglövik, majd minden tele lesz emberekkel, én pedig az apámat keresem.

Valójában az történt, hogy a busz hirtelen megállt. Balra Sér Mohammad Khánnak, Szvát első uralkodója pénzügyminiszterének fűvel teljesen benőtt sírja emelkedett, jobbra a csipszgyár. Nem lehettünk messzebb 200 méternél az ellenőrző ponttól.

Nem láttuk, mi van előttünk, csak két, világos ruhába öltözött, szakállas fiatalembert. Egyikük kilépett az útra, és leintette a teherautót.

„Ez a Khushál iskolabusza?”, tudakolta sofőrünktől. Oszmán bhai dzsán a kérdést ostobaságnak találta, mivel az iskola nevét öles betűk hirdették a busz oldalán. „Igen”, felelte.

„A gyerekekről szeretnék megtudni valamit”, mondta a férfi.

„Akkor az irodát kellene felkeresnie”, közölte bhai dzsán.

Ezalatt a másik fiatalember odasétált a furgon hátuljához. „Nézd, itt az egyik újságíró, aki azért jött, hogy interjút csináljon veled”, jegyezte meg Moniba. Mivel már többször is felszólaltam apám kampányában, melyet a lányok iskoláztatásáért és a minket a házak mélyére száműzni kívánók ellen folytattunk, mint amilyenek a tálibok is, gyakran kerestek fel újságírók, még külföldiek is, noha így, útközben még sohasem fordult elő.

A férfi sildes sapkát viselt, orra és szája elé pedig zsebkendőt kötött, mintha influenzája lenne. Úgy festett, mint egy főiskolás. Aztán hátul felugrott a buszra, és egyenesen fölénk hajolt.

„Kicsoda Malala?”, dörögte.

Senki sem szólt, de több lány is rám nézett. Én voltam az egyetlen, aki nem takarta el az arcát.

A férfi ekkor felemelt egy fekete pisztolyt. Később megtudtam, hogy egy 45-ös Colt volt. Többen is felsikoltottak. Moniba azt mondja, megszorítottam a kezét.

A barátnőim azt mesélik, hogy a férfi háromszor lőtt, egymás után. Az első lövedék a bal szemüregembe hatolt, és a bal lapockám alatt hagyta el a testem. Előrerogytam, rá Monibára. A bal fülemből ömlött a vér, a másik két lövedék a mellettem ülő lányokat találta el. Az egyik golyó Sazia bal kezébe fúródott. A harmadik áthatolt a bal vállán, és Kainat Riáz jobb felkarjába fúródott.

A barátnőim később elmondták, hogy a férfinak remegett a keze, mikor lőtt.

Mire a kórházba értünk, hosszú hajam és Moniba öle már csurom vér volt.

*

Hogy kicsoda Malala? Malala én vagyok, és ez a történetem.

ELSŐ RÉSZ

A TALIBÁN ELŐTT

Szorej szorej pa golo rásei

Da be nangai avaz de ra ma sa majena áváz

Inkább járják át tested golyók

Mint gyávaságod hírét vigyék a harcmezőn

Hagyományos kétsoros

pastu költemény

1

Egy lány születése

Mikor megszülettem, a falubeliek együtt éreztek anyámmal, és senki sem gratulált apámnak. Hajnalban jöttem világra, amikor az utolsó csillag is kihunyt, amit mi, pastuk kedvező előjelnek tekintünk. Apámnak nem volt pénze sem kórházra, sem bábára, így az egyik szomszéd segédkezett a szülésnél. Szüleim elsőszülött gyermekétől eltérően, aki élettelenül bukkant elő, én rúgkapálva és visongva bújtam ki. Csakhogy én lányként születtem egy olyan országban, ahol a fiúk születését gépkarabélyokból leadott lövésekkel ünneplik, míg a lányokat függönyök mögé rejtik, mivel szerepük az életben egyszerűen a főzésre és a szülésre korlátozódik.

A legtöbb pastu számára szomorú az a nap, mikor világra jön egy lány. Apám unokatestvére, Dzsehán Sér Khán Juszufzai egyike volt a keveseknek, akik eljöttek megünnepelni a születésemet, sőt még csinos summát is ajándékozott. Viszont amikor régebben megrajzolta klánunk, a Dalokhei Juszufzai óriási családfáját, egészen ükapámig visszamenően, csak a férfiakat tüntette fel.

Apám, Ziauddin nem olyan, mint a legtöbb pastu férfi. Fogta a családfát, és húzott egy vonalat a nevétől, amitől az ábrája úgy nézett ki, mint egy nyalóka, és a végére beírta: „Malala”. Unokatestvére meglepetten nevetett, de apámat nem érdekelte. Azt mondja, hogy születésem után belenézett a szemembe, és szerelmes lett belém. Az embereknek pedig azt mondogatta: „Tudom, hogy van ebben a lányban valami, amiben különbözik a többiektől.”

Még arra is megkérte barátait, hogy szárított gyümölcsöt, édességet és pénzt dobáljanak a bölcsőmbe, amit általában csak fiúknál szoktak.

*

Maivandi Malalairól, Afganisztán legnagyobb hősnőjéről neveztek el. A pastu büszke nép, amely számos törzsre oszlik Pakisztánban és Afganisztánban. Évszázadok óta élünk a pastunvalinak nevezett kódex szerint, amely arra kötelez minket, hogy barátsággal fogadjunk minden vendéget, és ez a kódex a legnagyobb becsben a nangot, vagyis a becsületet tartja. A legrosszabb, ami egy pastuval történhet, ha elveszti a tekintélyét. A szégyen szörnyű csapás egy pastura. Van egy mondásunk: „Becsület nélkül a világ nem ér semmit.” Annyit harcolunk és viszálykodunk egymással, hogy az unokatestvérre használt szavunkat, a tarburt használjuk az ellenségeinkre is. Ám mindig egyesítjük erőinket az országunkat meghódítani próbáló külső erők ellen. Minden pastu gyerek úgy nő fel, hogy ismeri Malalai történetét, aki annyira fellelkesítette az afgán sereget, hogy az vereséget mért a britekre az 1880-as, második angol–afgán háború egyik legnagyobb csatájában.

Malalai egy juhász lánya volt, aki Maivandban, Kandahártól nyugatra egy poros, síkvidéki városkában élt. Még kamasz lány volt, mikor apja és a férfi, akinek feleségül szánták, több ezer afgán oldalán harcba indultak az országukat megszálló britek ellen. Malalai falujának többi asszonyával és leányával a csatatérre ment, hogy ápolja a sebesülteket és vizet vigyen nekik. Látta, hogy a férfiak vesztésre állnak, és amikor a zászlóvivő elesett, saját fehér fátylát lobogóként a magasba emelte, és a csapatok élére állt a harctéren.

„Én szerelmem!”, zengte. „Ha nem a maivandi csata lesz a vég, Istenre, lesz, ki megmentsen, ne hozz szégyent fejedre.”

Malalai ugyan elesett, de szavai és bátorsága olyan buzdító erővel hatottak a férfiakra, hogy megfordították a csata menetét. Egy egész dandárral végeztek – ez volt a brit hadsereg történetének egyik legnagyobb veresége. Az afgánok annyira büszkék voltak, hogy az utolsó afgán király győzelmi emlékművet emelt a maivandi csata tiszteletére Kabul központjában. Később, mikor a gimnáziumban Sherlock Holmest olvastam, nevetve fedeztem fel, hogy ebben a csatában sebesült meg dr. Watson, akiből azután a nagy detektív társa lett. De Malalai nekünk, pastuknak, a mi Jeanne d’Arcunk. Afganisztánban sok lányiskolát neveztek el róla.

Nagyapámnak azonban, aki teológiát tanított és falusi pap volt, nem tetszett a név, amit apám adott nekem. „Ez egy szomorú név”, mondta. „Azt jelenti, hogy bánatos.”

Mikor kicsi voltam, apám rendszeresen énekelgette nekem a híres pesavari költő, Rahmat Sah Szajel dalát, amelynek utolsó versszaka így szól:

Ó, Maivandi Malalai,

Kelj fel újra, hogy a pastu értse a becsület dalát,

Szavadtól világok fordulnak meg,

Könyörgöm, kelj fel ismét!

Apám mindenkinek elmesélte Malalai történetét, aki csak felkereste a házunkat. Imádtam ezt a történetet és a dalokat, amelyeket apám énekelt nekem, és imádtam, ahogy a nevemet a szél felkapta, mikor az emberek kimondták.

*

A világ legszebb helyén éltünk. Völgyem, a Szvát-völgy a hegyek, a zúgó vízesések és a kristálytiszta tavak mennyei királysága. „ISTEN HOZOTT A PARADICSOMBAN” – fogadja a tábla az érkezőt. Szvátot eredetileg Uddijánának hívták, ami „kertet” jelent. Vadvirágos rétjeink, zamatos gyümölcsligeteink, smaragdbányáink, pisztránggal teli folyóink vannak.

Az emberek gyakran nevezik Szvátot a Kelet Svájcának – itt volt Pakisztán első síparadicsoma. A pakisztáni gazdagok ide jártak nyaralni, hogy élvezzék a jó levegőt, gyönyörködjenek a tájban és a zenés-táncos szúfi ünnepségekben. Mint ahogy sok külföldi is, mindazok, akiket angrezannak, vagyis „angoloknak” hívunk, bárhonnan érkezzenek. Még az angol királynő is eljött, és megszállt a királyunk, a Szvát első válija emeltette Fehér Palotában – az építkezéshez ugyanazt a márványt használták, mint amiből a Tádzs Mahal épült.

A történelmünk is különleges. Jelenleg Szvát a Khyber Pakhtunkhwa, vagy ahogy sok pakisztáni hívja, a KPK tartomány része, de Szvát régebben nem tartozott Pakisztánhoz. Egykor fejedelemség voltunk, a szomszédos Csitrállal és Dírrel együtt. Uralkodóink hűséget esküdtek a briteknek a gyarmati időkben, de országuk urai voltak. Mikor a britek 1947-ben függetlenséget adtak Indiának, és felosztották, mi az újonnan létrehozott Pakisztánhoz kerültünk, de autonómiánk megmaradt. A pakisztáni rúpia lett a pénznemünk, de a pakisztáni kormány csak a külpolitikába szólhatott bele. A váli felügyelte az igazságszolgáltatást, tartotta fenn a békét a háborúzó törzsek között, és szedte be az usurt – a bevételek tíz százalékát kitevő tizedet –, amiből utakat, kórházakat és iskolákat épített.

Csak százhatvan kilométerre voltunk Pakisztán fővárosától, Iszlámábádtól légvonalban, de úgy éreztük, mintha egy másik országban élnénk. Legalább öt órába telt eljutni ide a Malakand-szoroson átvezető úton, a hatalmas hegyláncokon keresztül, ahol réges-régen őseink, Szadullah mollah prédikátor – a briteknek csak Őrült Fakír – vezetésével, a brit csapatok ellen hadakoztak a sziklabércek között. Winston Churchill is harcolt itt, még könyvet is írt róla, és az egyik hegycsúcsot még ma is Churchill-cöveknek hívjuk, noha nem éppen hízelgően nyilatkozott a népünkről. A szoros végén áll egy zöld kupolás szentély, ahova az emberek pénzt dobnak, amiért épségben átjutottak.

Senkit sem ismertem, aki járt volna Iszlámábádban. Mielőtt beütött a krach, a legtöbb ember, mint, mondjuk, az anyám, sosem járt Szváton kívül.

*

Mingorában éltünk, a völgy legnagyobb városában, ami valójában az egyetlen nagyváros. Régen ez sem volt nagy, de a falvakból sokan költöztek be, amitől zsúfolt és piszkos lett. Vannak szállodái, főiskolái, van golfpályája, és híres a bazárjáról, ahol hagyományos hímzéseinket, drágaköveinket lehet megvásárolni, és mindent, amit csak el lehet képzelni. A városon a műanyag zacskóktól és a beledobált szeméttől tejszerű és barna Marghazar-patak tekergőzik át – a patak korántsem olyan tiszta, mint a hegyi csermelyek vagy a városon kívül hömpölygő Szvát folyó, ahol pisztrángozni szoktak az emberek és ahova hétvégente mi is kirándultunk. A mi házunk a Gulkadának nevezett kerületben állt, ami annyit tesz, „virágos hely”, de Butkarának, vagyis a „buddhista szobrok helyének” is szokták nevezni. Házunktól nem messze volt egy mező, tele titokzatos romokkal – ugrásra kész oroszlánokkal, törött oszlopokkal, fej nélküli alakokkal, és ami a legfurcsább, több száz kőernyővel.

Az iszlám a 11. században érkezett meg a völgybe, amikor Ghazna szultánja, Mahmud megtámadta Afganisztánt, és az urunk lett. Az ókorban Szvát viszont még buddhista királyság volt. A buddhisták a 2. században érkeztek ide, és királyaik több mint ötszáz éven át uralkodtak a völgyben. A kínai felfedezők leírták, hogy ezernégyszáz buddhista kolostor állt a Szvát folyó mentén, és hogy a templomi harangok varázslatos csengése-bongása betöltötte az egész völgyet. A templomok rég elenyésztek, de bárhova is vetődjön az ember Szvátban, a kankalinok és más vadvirágok között szinte mindenütt a nyomaikra bukkanunk. Gyakran piknikeztünk a lótuszvirágon törökülésben ülő mosolygós kövér Buddha-faragványok között. Számos történet szól arról, hogy maga a nagy Buddha is gyakran járt itt, mert megérintette a hely békéje, és hamvait állítólag a völgy hatalmas sztúpája rejti.

A butkarai romok varázslatos hely volt, ahol remekül lehetett bújócskázni. Egyszer külföldi régészek érkeztek ide ásatásra, és elmesélték, hogy a letűnt időkben ez egy zarándokhely volt, tele csodálatos, aranykupolás templomokkal, ahova a buddhista királyokat temették. Apám erről írt egy verset is, A butkarai ereklyék címmel, amiben tökéletesen foglalta össze a templom és a mecset egyesülését: „Mikor felhangzik az igaz szó a minaretben, / Buddha mosolyog, / És a történelem tört lánca összeforr.”

*

A Hindukus árnyékában éltünk, ahova a férfiak kőszáli kecskére és aranyfácánra jártak vadászni. Házunk földszintes volt, és teljes egészében betonból készült. Bal oldalán lépcsők vezettek fel a lapos tetőre, amely elég nagynak bizonyult ahhoz, hogy gyerekkorunkban krikettezzünk rajta. Ez volt a játszóterünk. Alkonyatkor apám és barátai gyakran kiültek ide teázni. Időnként én is elücsörögtem itt, és néztem a mindenfelől felszálló füstöt, ahogy készült a vacsora, és hallgattam a tücskök esti ciripelését.

Völgyünk gazdag gyümölcsfákban, amelyeken a legédesebb füge, gránátalma és őszibarack nő, kertjeinkben pedig szőlőt, guajávát és datolyaszilvát termesztettünk. A ház előtti udvaron a legzamatosabb termést adó szilvafa állt. Mindig versenyeztünk a madarakkal, hogy ki szedi le gyorsabban – egyszerűen odavoltak érte. Még a harkályok is.

Amióta az eszemet tudom, anyám mindig beszélgetett a madarakkal. A ház mögött húzódott a veranda, ahol a nők szoktak összegyűlni. Mivel tudtuk, milyen éhezni, anyám mindig többet főzött, és ételt osztott a szegény családoknak. Ha maradt valami, azt a madaraknak adta. A pastu nyelv rajong a kétsoros versekért, a tappákért, és mikor anyám kiszórta a rizst a madaraknak, ilyen rímeket dalolászott: „Ne ölj galambot a kertben, / Meghal egy és nem jön a többi.”

Én nagyon szerettem a tetőn üldögélni, nézni a hegyeket és álmodozni. A legmagasabb hegy a piramis alakú Ilam volt. Számunkra szent hegy, és olyan magas, hogy mindig bárányfelhőkből font lánc övezi a nyakát. Még nyáron is cukormázként borítja a hó. Az iskolában tanultuk, hogy Kr. e. 327-ben, még mielőtt a buddhisták Szvátba érkeztek, Nagy Sándor több ezer elefánt és katona élén kelt át a völgyön, úton Afganisztánból az Indus felé. Szvát népe a hegyekbe menekült, abban a hitben, hogy azok az istenek védelmét élvezik, mivel olyan magasan állnak. Ám Sándor elszánt és türelmes vezér volt, így farámpát emeltetett, ahonnan katapultái és íjászai még a hegytetőket is elérték. Majd ő maga is felmászott, hogy megérintse a Jupiter csillagot, mint hatalmának jelképét.

A tetőről néztem, ahogy a hegyek minden évszakban átalakulnak. Ősszel hideg szelek kezdtek fújni. Télen mindent elborított a fehér hó, a hosszú jégcsapok tőrökként lógtak a tetőről, és mi imádtuk letörni őket. Ide-oda szaladgáltunk, hóembereket és hómedvéket építettünk, megpróbáltuk elkapdosni a hópihéket.

Szvát tavasszal volt a legzöldebb. Mindenfelé eukaliptuszvirágokat fújt be a házba a szél, fehérbe öltöztették a vidéket, a szél pedig messze sodorta a rizsföldek átható illatát.

Én nyáron születtem, és talán ezért lett a kedvenc évszakom, noha nálunk, Mingorában a nyár forró és száraz volt, a patakba hajigált szemét pedig messzire bűzlött.

Születésemkor nagyon szegények voltunk. Apám és egyik barátja akkor nyitották első iskolájukat, mi pedig egy kétszobás rozoga viskóban éltünk, szemben a sulival. Anyámmal és apámmal az egyik szobában aludtunk, a másikat a vendégeknek tartottuk fenn. Nem volt fürdőszobánk, sem konyhánk, anyám a földön főzött, nyílt tűzön, ruháinkat pedig az iskolában a csapnál mosta. Otthonunkban mindig nyüzsögtek a falusi látogatók. A vendégszeretet ugyanis a pastu kultúra fontos része.

Két évvel később érkezett az öcsém, Khushál. Hozzám hasonlóan ő is otthon született, mert még mindig nem engedhettük meg magunknak a kórházi ellátást, és mint apám iskolája, ő is a pastu hősről, Khushál Khán Khattákról, a harcosról és költőről kapta a nevét. Anyám már nagyon szeretett volna egy fiút, és nem is rejtette véka alá örömét, amikor megszületett. Öcsémet nagyon véznának láttam, kicsinek, olyan volt, mint a nádszál, ami bármikor kettétörhet, ha feltámad a szél. De ő volt anyám szemefénye, a ladlája. Úgy éreztem, minden óhaja parancs anyám számára. Állandóan teát akart, hagyományos, tejjel, cukorral és kardamommal ízesített teakeverékünket, de erre még anyánk is ráunt egy idő után, így olyan keserűre csinálta, hogy öcsém végül elvesztette az érdeklődését iránta. Anyám szeretett volna venni neki egy új bölcsőt – mikor én születtem, apámnak nem tellett rá, ezért az egyik szomszédtól kapott egy használtat, már harmadik-negyedik tulajdonosa nyűtte, vén faalkotmány volt. Apám azonban nemet mondott anyám kérésére. „Malala is ebben a bölcsőben ringott”, közölte. „Úgyhogy a fiú is ebben fog.”

Majd közel öt évvel később jött a következő fiú, a ragyogó szemű és a mókusokhoz foghatóan kíváncsi Atal. Apám ezután kijelentette, hogy teljes a családunk. Szváti mércével három gyerek kis családnak számít, a legtöbb embernek ugyanis hét-nyolc gyereke van.

Én főleg Khushállal játszottam, mivel csak két évvel volt nálam fiatalabb, de szinte állandóan veszekedtünk. Ilyenkor persze sírva ment előbb anyámhoz, majd apámhoz. „Mi baj van, dzsani?”, kérdezte apám. Hozzám hasonlóan öcsémnek is igen hajlékony a keze, és teljesen vissza tudja hajtani az ujjait. Járás közben nekem kattogni szokott a bokám, amitől összerezzennek a felnőttek.

Anyám hihetetlenül szép, apám pedig úgy imádta, mintha törékeny porcelánváza lenne, soha nem emelt rá kezet, szemben más férjekkel. Anyámat Tor Pekainak hívják, ami „hollófürtűt” jelent, bár a haja gesztenyebarna. Nagyapám, Dzsanszer Khán a születése előtt éppen az Afganisztáni Rádiót hallgatta, és ott hallotta ezt a nevet. Irigyeltem anyámat liliomfehér bőréért, finom vonásaiért és zöld szeméért, de apám sápadt bőrét, széles orrát és barna szemét örököltem. A kultúránkban mindenkinek van beceneve – anyám már csecsemőkorom óta pisónak hívott, néhány rokonom pedig lacsinak, vagyis pastuul kardamomnak nevezett el. A fekete bőrűeket gyakran hívják fehérnek, az alacsonyakat meg magasnak. Apámat a családban sokan szólították khaiszta dadának, ami szépet jelent.

Egy napon, olyan négyéves lehettem, azt kérdeztem tőle:

– Aba, te milyen színű vagy?

Erre azt válaszolta:

– Nem is tudom: egy kicsit fehér, egy kicsit fekete.

– Mint amikor az ember tejet kever a teához – mondtam erre.

Rengeteget nevetett, de kisfiú korában annyira bántotta, hogy sötét a bőre, hogy kiment a mezőre bivalytejért, amit az arcára kent, mert azt hitte, attól fehérebbnek fog látszani.

Csak amikor anyámmal találkozott, fogadta el a bőrszínét. Önbizalmat merített abból, hogy egy ilyen gyönyörű lány szereti.

Társadalmunkban a házasságokat általában a családok intézik, de az övék szerelmi frigy volt. Nem tudtam betelni találkozásuk történetével. A felső-szváti elszigetelt Sangla-völgy két szomszédos falujában születtek, és akkor találkoztak először, mikor apám a nagybátyjához költözött, hogy nála tanuljon, a háza a nagynéném szomszédjában állt. Elégszer látták egymást, hogy mindketten tudják, a vonzalmuk kölcsönös, de tilos volt ilyesmiről beszélni, így apám verseket küldözgetett anyámnak, aki nem tudta őket elolvasni.

„Az eszéért csodáltam”, szokta mondogatni anyám. „Én meg a szépségéért”, nevet apám.

Volt azonban egy nagy probléma. Két nagyapám nem jött ki jól egymással. Ezért amikor apám közölte, hogy szeretné megkérni anyám, Tor Pekai kezét, világos volt, hogy egyik család sem lesz oda a frigyért. Apám apja közölte, a lánykérés az ő dolga, és belement, hogy elküldi a borbélyt az üzenettel – nálunk, pastuknál, ez a hagyomány. Malik Dzsanszer Khán azonban nemet mondott az ajánlatra. Apám viszont makacs ember, és meggyőzte nagyapámat, hogy küldje el újra a borbélyt. Dzsanszer Khán hudzsrájában sokszor összegyűltek a férfiak, hogy megvitassák a politikát, apám is gyakori vendég volt ott, így jól ismerték egymást. Nagyapám kilenc hónapot váratta a válasszal, de végül áldását adta az esküvőre.

Anyám családjában sok az erős asszony és a befolyásos férfi. Nagyanyja – az én dédanyám – még akkor megözvegyült, amikor gyerekei kicsik voltak, legidősebb fiát, Dzsanszer Khánt pedig egy másik családdal folytatott viszály miatt le is csukták, pedig még csak kilencéves volt. Hogy kiszabadítsa, dédanyám 65 kilométert gyalogolt a hegyeken át, hogy egy befolyásos unokatestvére járjon közbe a fia érdekében. Szerintem ezt az én anyám is megtenné értünk.

Bár nem tud se írni, se olvasni, apám mindent megoszt vele, elmeséli egész napját, legyen az jó vagy rossz. Anyám sokat ugratja és tanácsokat ad neki, hogy szerinte ki igaz barátja és ki nem az, és apám azt mondja, hogy mindig igaza is van. A legtöbb pastu férfi sosem csinál ilyet, nem osztja meg problémáit a nőkkel, mert azt gyengeségnek tekintik. „Ráadásul még a felesége véleményét is kikéri!”, hüledeznek, de úgy, mintha ez valami sértés lenne.

Én viszont látom a szüleimen, hogy boldogok, és hogy rengeteget nevetnek. Amikor mások együtt látnak minket, azt mondják, milyen kedves család.

Anyám igen ájtatos és naponta ötször imádkozik, bár nem a mecsetben, mert oda csak férfiak mehetnek. Helyteleníti a táncot, mert szerinte nem Istennek tetsző, viszont imádja cicomázni magát mindenféle bizsukkal, szeret hímzett ruhákba bújni, arany nyakláncokat és karkötőket hordani. Azt hiszem, én némileg csalódást okozok neki, mivel az apámra ütöttem, és nem érdekelnek sem a ruhák, sem az ékszerek. Unatkozom, mikor a bazárba megyünk, viszont szeretek zárt ajtók mögött táncolni az iskolatársaimmal.

Úgy nőttünk fel, hogy időnk java részét anyánkkal töltöttük. Apám sokat volt távol, mivel rengeteg dologgal kellett foglalkoznia: nemcsak az iskolával, de különféle irodalmi társaságokba és dzsirgákra is eljárt, közben próbálta óvni környezetünket, megmenteni a völgyet. Apám egy elmaradott faluból származott, ám a tanulás és erős személyisége révén mégis jó életet biztosított nekünk, és nevet szerzett magának.

Az emberek szívesen hallgatták, én pedig imádtam azokat az estéket, amikor vendégek jöttek. Ilyenkor a földön körbeültük a nagy műanyag lapot, amire anyánk a vacsorát tálalta, és ahogy a szokás diktálja, csak jobb kézzel ettünk, gombóccá gyúrva a rizst és a húst.

Mikor leszállt az éj, az olajlámpa fényénél üldögéltünk, a legyeket csapkodtuk, miközben körvonalaink falra vetülő árnyai táncra perdültek. A nyári hónapokban gyakran dörgött és villámlott odakint, én ilyenkor mindig közelebb araszoltam apámhoz.

Figyelmesen hallgattam, míg a háborúzó törzsekről, a pastu vezetőkről és szentekről mesélt; gyakran öntötte versbe mondandóját, amit dallamos hangján felolvasott, időnként még sírva is fakadt. Mint a legtöbben Szvátban, mi is a Juszufzai törzsből származunk. Mi, Juszufzaiok Kandahárból származunk, ez az egyik legnagyobb pastu törzs, kiterjed Pakisztánra és Afganisztánra is.

Őseink a 16. században érkeztek Szvátba Kabulból, ahol az egyik Timurida császárnak segítettek visszaszerezni a trónját, amelytől saját törzse fosztotta meg. Ezt a segítséget a császár az udvarában és a seregében komoly tisztségekkel hálálta meg. Ám barátai és rokonai óva intették attól, hogy a Juszufzai túlságosan megerősödjék, mert féltek, hogy akkor megdöntik a hatalmát. Így a császár az egyik éjszaka lakomára hívta a főnököket, és a lakoma során rájuk küldte az embereit. Mintegy 600 főnököt mészároltak le, és csupán ketten menekültek meg, akik a törzs tagjaival Pesavarba szöktek. Egy idő után felkeresték a Szvátban élő törzseket, hogy megnyerjék őket, segítsenek visszatérni Afganisztánba. Ám Szvát szépsége annyira lenyűgözte őket, hogy úgy döntöttek, inkább ott telepednek le, a többi törzset pedig elűzték.

A Juszufzaiok felosztották az országot a törzs férfi tagjai között. Létrehoztak egy ves nevezetű furcsa rendszert, amelynek értelmében öt- vagy tízévente az összes család falut cserélt, és az új falu földjeit ismét felosztották a férfiak között, így mindenkinek volt esélye jó és rossz földön is gazdálkodni. Azt gondolták, ez meggátolja, hogy a rivális klánok egymással harcoljanak. A falvak élén a kánok álltak, a köznép pedig, a kézművesek és a kétkezi munkások a bérlőik voltak. A helyi kánnak természetben kellett megfizetni a bérleti díjat, ezt általában terményben tették. Egyben segítettek a kánoknak létrehozni a telekkatonaságot, vagyis minden kis telek adott egy felfegyverzett embert. Minden kánnak több száz fegyverese volt viszályai elrendezésére, valamint a szomszédos falvak kifosztására és feldúlására.

Mivel a szváti Juszufzaiok felett nem állt uralkodó, a kánok vég nélkül torzsalkodtak egymás között és saját családjaikon belül is. A férfiaknak mind volt puskája, és bár manapság már nem fegyveresen mászkálnak, mint más pastu területeken, dédapám sokszor felemlegette a kisfiú korában még napirenden lévő tűzpárbajokat. A múlt század elején aztán aggódni kezdtek, hogy a környező területek többségét ellenőrző britek leligázzák őket, és a szüntelen vérontásba is belefáradtak, így elhatározták, keresnek egy pártatlan embert, hogy ő uralkodjon az egész vidéken és döntsön a vitáikban.

Néhány sikertelen uralkodót követően a főnökök 1917-ben megegyeztek, hogy egy Miángul Vadúd nevezetű ember legyen a király. Mi szeretetteljesen csak Badsáh Száhibként emlegetjük, és bár sem írni, sem olvasni nem tudott, sikerült békét teremtenie a völgyben. Nálunk minden férfinak van fegyvere, és egy pastutól puskát elvenni olyan, mintha az életétől fosztanánk meg, így lefegyverezni nem tudta a törzseket. Ezért hát egész Szvátban erődöket emeltetett a hegyekben, és létrehozott egy hadsereget. 1926-ban a britek elismerték államfőnek, és beiktatták mint válit, ami a mi nyelvünkön uralkodót jelent. Ő építtette ki az első telefonhálózatot, emeltette az első általános iskolát, és véget vetett a ves-rendszernek, mert a falvakból falvakba történő állandó költözés miatt senki sem tudta eladni a földjét, és senkinek sem állt érdekében jobb házakat építenie vagy gyümölcsfákat ültetnie.

1949-ben, két évvel Pakisztán létrehozása után, lemondott a trónról idősebb fia, Miángul Hag Dzsehánzéb javára. Apám mindig azt szokta mondogatni, hogy „míg Badsáh Száhib békét teremtett, fia elhozta a felvirágzást”. Dzsehánzéb uralkodására úgy tekintünk, mint történelmünk aranykorára. A pesavari brit iskolában tanult, és talán apja írástudatlansága miatt, de az oktatás megszállottja lett, és számos iskolát, valamint kórházat és utat építtetett. Az 1950-es években megszüntette a rendszert, amelyben a nép adót fizetett a kánoknak. Szólásszabadságról azonban nem beszélhettünk, és ha valaki bírálni merészelte a válit, az illetőt akár száműzhették is a völgyből. 1969-ben, apám születésének évében a váli lemondott hatalmáról, mi pedig Pakisztán Északnyugati Határmenti Tartományává váltunk, amely pár év múlva felvette a Khyber Pakhtunkhwa nevet.

Így hát én már Pakisztán büszke leányaként láttam meg a napvilágot, bár mint minden szváti, én is előbb szvátiként, majd pastuként tekintek magamra, és csak azután pakisztániként.

*

Az utcánkban élt egy család, és volt egy velem egykorú, Szafina nevű lányuk, meg az öcséimmel közel egykorú két fiuk, Babar és Baszit. Együtt kriketteztünk az utcán vagy a háztetőkön, de tudtam, hogy amint idősebbek leszünk, tőlünk, lányoktól elvárják, hogy a házban maradjunk. Elvárják, hogy főzzünk és kiszolgáljuk a fiútestvéreinket. Míg a fiúk és a férfiak szabadon csavaroghatnak a városban, anyám és én csak egy férfi rokonunk kíséretében léphetünk ki az utcára, még akkor is, ha az csak egy ötéves kisfiú! Ezt diktálta a hagyomány.

Már nagyon korán eldöntöttem, hogy én nem ilyen leszek. Apám mindig azt mondta: „Malala szabad lesz, mint a madár.” Arról álmodoztam, hogy feljutok az Ilam-hegy csúcsára, mint Nagy Sándor, hogy megérintsem a Jupitert, sőt kilépek a völgyből is. Ám ahogy a tetőn futkározó, sárkányt eregető, a zsinórokat ügyesen ide-oda rángató, a másik sárkányát a földre kényszeríteni próbáló öcséimet néztem, elmerengtem, hogy vajon mennyire is lehet itt szabad egy lány.