Magyar polip 2

A posztkommunista maffiaállam

Noran Libro

Tartalom

Magyar Bálint A posztkommunista maffiaállam: rendszerképző sajátossága

I.  RÉSZ

Trencsényi Balázs Minek nevezzelek? A magyar demokrácia válsága – regionális értelmezési keretben

Vörös Imre „Alkotmányos” puccs Magyarországon, 2010–2014. A közhatalom rendszerszerűen kizárólagos gyakorlásának néhány alkotmányjogi, nemzetközi jogi és európai jogi aspektusáról

Ripp Zoltán Ellenzék a centrális erőtérben – a maffiaállam ellenzéke

Nagy C. Ádám A civil társadalom domesztikálása

II.  RÉSZ

Dessewffy Tibor A posztkommunista Keresztapa

Jancsics Dávid Megbízók, brókerek, strómanok A hálózatos korrupció alakváltozása

Becker András Az oligarchacsere-projekt

Krémer Balázs Hogyan fosztotta ki a maffiaállam : a társadalmat?

Lakner Zoltán Szemek a láncban Patrónus–kliens függőségi viszonyok a maffiaállamban

III.  RÉSZ

Békesi László A maffiaállam gazdaságpolitikája

Ara-Kovács Attila Nemzeti diplomácia helyett családi üzlet Az Orbán-kormány külpolitikája

Deák András György A paksi bővítés szakpolitikái és uralmi dilemmák fogságában

Juhász Pál Politika és versenyképesség a magyar agrárgazdaságban

Andor Mihály A cselédmentalitás visszaépítése, avagy az orbáni oktatáspolitika

Hegedűs József – Péteri Gábor A helyi önkormányzatok államosítása

Kácsor Zsolt A maffiaállam főpróbája Debrecenben

IV.  RÉSZ

Kozák Márton Salamon döntése Lehetséges-e nyugatias társadalomfejlődés keleties értékrenddel?

Ungváry Krisztián „Egy a tábor, egy a zászló” A Fidesz történelemszemlélete

Vásárhelyi Mária Médiamonopoly

Életrajzok

Impresszum

MAGYAR BÁLINT
A posztkommunista maffiaállam: rendszerképző sajátossága{1}

A szovjet birodalom összeomlását követően sokan éltünk abban az illúzióban, hogy a kommunista diktatúrákat – legalábbis Európában – csak nyugati típusú liberális demokráciák válthatják fel. S bár nem tűnt zökkenőmentesnek az út, konszenzus uralkodott abban, hogy egy ilyen irányú lineáris, progresszív fejlődési folyamatnak vagyunk a részesei. Az eseti eltérések a liberális demokráciák normáitól inkább gyermekbetegségeknek tűntek, nem felnőttkori személyiségjegyeknek. Bár az átalakulás történelmi pillanatában felmerültek „harmadik utas” elképzelések is, ezeket az Európához tartozás vágya és intézményes igazodási kényszere felülírta. A rendszerváltó országok egy része – uniós tagságot nyerve – át is ment a felvételi vizsgán, bár némelyek – az Európai Unió geopolitikai megfontolásai miatt – pusztán gyorstalpalón, csökkentett vizsgakövetelményekkel. Az EU bővítői úgy hitték, hogy az új tagokat nemcsak a fogyasztói közösségbe történő bekerüléshez szükséges felvételi vizsga kényszere, hanem egy önként vállalt értékközösséghez tartozás vágya is inspirálja. Ahogy az ebbéli csalódással már lehetetlen volt nem szembenézni, úgy bővült, gazdagodott a tranzitológiai irodalom.

1. Értelmezési kísérletek: a demokrácia működési zavaraitól a rendszerkritikáig{2}

1.1. A demokrácia – diktatúra tengelyének fogságában

A kelet-európai kommunista rendszerek lebomlását követő demokráciadeficitek, működési zavarok értelmezései meglehetősen sokszínű képet mutatnak. A leíró nyelvi kísérletek többnyire valamilyen formában a liberális demokrácia–autokrácia tengelye mentén próbálták értelmezni az egyes posztkommunista államok politikai folyamatait. A posztkommunista országok elindultak ugyan a liberális demokrácia világa felé, de még nem érkeztek meg oda. Vagy, bár jócskán előrehaladtak ezen az úton, megakadtak, esetleg visszafordultak. A tranzitológia nemcsak mint társadalmi rendszerek átalakulása jelenik meg, hanem a maga szó szerinti értelmére történő utalásként is: ezek a rendszerek még úton vannak, s mintha csak a polgári demokráciához viszonyított távolság vagy deviancia mértékei szerint alkotnának különböző modelleket.

Vannak, akik sajátos szóösszetételekkel – amelyekben a demokrácia kifejezést korlátozó jelzővel vagy fosztóképzővel szerepeltetik: illiberális, irányított, korlátozott, kvázi, részleges stb. demokrácia – próbálják meg különböző intézményrendszeri indikátorok mentén a deviancia mértékét meghatározni, és az ezekből „összesített pontszámok” függvényében mérni, hogy még demokratikusnak tekinthető-e a szóban forgó rendszer.

Mások már úgy érzik, hogy pontosabb képet kapunk, ha inkább az autokráciák különböző enyhítő jelzőkkel ellátott – félig autokrata rezsim, a puha diktatúra vagy éppen a versengő vagy választásos autokrácia – változataiként jellemzik e rendszereket.

A demokrácia–autokrácia skáláján való elhelyezésre utalnak továbbá a hibrid rendszerek és egyéb rokon elnevezések is, de ezek már nem a skála egyik vagy másik végpontjához viszonyítva próbálják meghatározni a szóban forgó berendezkedést.{3}

A fenti megnevezésekkel azonban inkább formai, technikai és nem szubsztanciális értelemben jelölik a különböző uralmi rendszereket. Ezeknek a demokrácia–diktatúra tengelye mentén történő skálázási eljárásoknak alapvető gyengesége, hogy a liberális demokrácia intézményrendszeri torzulásait puszta mennyiségi mutatókká transzformálják, és e mutatókat ráadásul nem is rendszerszerűen, hanem elkülönült, egymással kölcsönhatásban nem lévő indikátorokként kezelik. Ez persze látszólag lehetővé teszi a különféle autokratikus rendszerek összemérhetőségét, de egyben ki is iktatja az elemzésből a sajátos, rendszerszintű különbségeket. Így ezekkel – az egyébként politikailag hasznos és orientáló – skálázó eljárásokkal vagy a különféle demokráciadeficit-mutatók aggregálásával bár képet alkothatunk az „ideális” állapottól való eltérések mértékéről, a „deviancia” sajátos, rendszerszerű természetéről nem.

1.2. Átmenet a szubsztanciális rendszerleíró fogalmakhoz

Mások az alkalmazott elnevezéssel a liberális demokráciát kikezdő uralom alanyaira utalnak, mint például többségi demokrácia, domináns pártrendszer, egypártrendszer, vezérelvű demokrácia.

Míg a fenti meghatározásokban a hatalomkoncentráció és a vagyonosodás kérdései még nincsenek közvetlenül összekötve, a hatalom illegitim kedvezményezettjeire utaló elnevezésekben – mint például a klientalista rendszer vagy a haverok kapitalizmusa – a kettő már részben összekapcsolódik.

A posztkommunista maffiaállam fogalmi kerete azonban nem csak a liberális demokrácia normáitól történő eltérésre vagy a hatalomkoncentráció technikáira utal, hanem az uralmi elit természetének felrajzolását is megcélozza.

1.3. A történelmi analógiák korlátozott érvényessége

A hazai elemzők, észlelve a devianciák rendszerképző jellegét, történelmi analógiák után kutattak.

Voltak, akikben a liberális demokráciák szabadpiaci, decentralizáló és az államot leginkább a fair verseny szabályait megalkotó és azokat biztosító szerepének ethoszával szemben a centralizáció és államosítás jelenségei a Kádár-rendszer késői kommunizmusának képét idézték fel.{4} A neokommunizmus metaforája azonban több szempontból is félrevezető, mivel a kommunista uralmi elit, a nomenklatúra

• szerveződése nem a maffiaállamban létrejövő fogadott politikai család szerveződésének logikáját követi;

• személyes privilégiumai csak egy hiánygazdaságban jelentőséggel bíró korlátozott fogyasztási előnyökben és nem számottevő családi vagyonfelhalmozásban manifesztálódnak;

• hatalma tisztán politikai – azaz nem vegyes, politikai és gazdasági – eredetű és természetű, így politikai hatalma a hivatalviselés idejére korlátozódik, szemben a fogadott politikai család hatalmával, amely egy politikai vereség után ugyan természetesen megroppan, de a gazdaság szférájában jelentős, a politikát bénító-befolyásoló tartalékokkal rendelkezne;

• az általa végrehajtott államosítás a vállalkozói magántulajdon kisajátításának végállomása, és nem a vagyonok újraosztásának átmeneti stációja.

Mások a Horthy-rendszer vagy a II. világháborút megelőző dél-európai rendszerek ideológiájának, kulturális mintakészletének és nyelvezetének erőteljes reinkarnációját mint fasisztoid, korporativista rendszerképző jelenséget értelmezték.{5} Bár a dzsentrisedő úri középosztály urambátyám-viszonyai alapvetően személyes természetűek, de nem rendeződnek a fogadott politikai család egyközpontú függelmi hierarchiájába, inkább rendies, céhes, baráti státustársaságok privilegizált kapcsolati hálóját alkotják az úri középosztályi szolidaritás bázisán. A társasági elismerés alapvetően az állami bürokrácián, a hadseregen és rendies szervezeteken keresztül történik. A piaci vagyonosodás révén történő feljutást az úri keresztény középosztályi beavatás, befogadás legitimálja.

Míg a fasisztoid és korporativista rendszerek alapvetően ideológiavezéreltek, a posztkommunista maffiaállam értékmentes pragmatizmussal ideológiaalkalmazó. Különböző ideológiai panelek eklektikus egyvelegéből építi fel az uralmi természete anatómiájának megfelelő ideológiai viseletet: vagyis nem az ideológia alakítja uralmi rendszerét, hanem az uralmi rendszer – nagy szabadságfokkal és változékonysággal – az ideológiáját. Amikor a nacionalizmus, a vallási értékek és az állami tulajdon iránti elkötelezettség ideológiai paneljeiből próbálják a posztkommunista maffiaállam rendszerének uralmi mozgatórugóit értelmezni, az hasonlóan hiábavaló vállalkozás, mintha a szicíliai maffia természetét és működését a lokálpatriotizmus, a családközpontúság és a keresztényi elkötelezettség értékeiből próbálnák visszafejteni.

Akik az uralmi, igazgatási gyakorlatban bekövetkező változásokat figyelik, és a személyes függelmi viszonyok kialakulását észlelik, azokban a liberális demokráciától való távolodás olykor a feudális, hűbéri rendszerek reinkarnációjának képzetét keltette. Ezt gyakran – Max Weber nyomán – neopatrimoniális rendszerként írják le.{6} De míg e jelző a közigazgatásban és a szakapparátusokban bekövetkező történelmi regresszió érzékeltetésére alkalmas, a rendszer egészének megnevezésére nem. A feudális történelmi előképekben ugyanis az uralom valós természete és legitimációja mintegy természetes összhangban fedi egymást, és nem szorul illegitim áthidaló mechanizmusokra, mint a posztkommunista maffiaállamban.

1.4. A magyar „illiberális állam” meghirdetése

2010 után, amikor a Fidesz felszámolta a liberális demokrácia intézményrendszerét, nem valamely történelmi modellt keltette életre, hanem új rendszert teremtett, amelynek rokonai nem a múltban, hanem a volt szovjet tagköztársaságok (Oroszország, Azerbajdzsán és más közép-ázsiai köztársaságok) posztkommunista jelenében keresendők. Az alapmodell ott bontakozott ki. Orbán rendszere csak kerülő úton, Nyugatról közelít e modellhez, és került a posztkommunista maffiaállamok trójai falovaként az Európai Unió sáncain belülre.

Orbán Viktor már a 2010-es választások előtt bejelentette, hogy nem pusztán kormányváltásra, hanem egy olyan „centrális erőtér” létrehozására készül, amely évtizedekre biztosítja számára a „nyugalmas”, a rivális politikai erők által nem zavart kormányzás lehetőségét. A választások után létrehozott új modellnek a Nemzeti Együttműködés Rendszere elnevezést adta, és elhatárolta az „átmenet két zavaros évtizedének” időszakától. Az „alkotmányos keretek között megvívott forradalom” eredményeit pedig a „nemzeti szabadságharc” ideológiájával és „unortodox” gazdasági eszközökkel védik. Míg a 2009-es kötcsei beszédében még csak eufemisztikus nyelvi eszközökkel hirdetett rendszerváltó programot, addig 2014-ben az erdélyi Tusnádfürdőn tartott beszédében már – akár egy termelési riportban – a liberális demokráciával való leszámolást és a magyar „illiberális állam” létrehozásának befejezett tényét jelentette be. A „nemzetközi elemzések sztárjaiként”, mintegy követendő példaként pedig különböző autokratikus rendszereket nevezett meg: Oroszországot, Törökországot, Kínát és Szingapúrt.

Bár e rendszereket egyaránt lehet illiberális demokráciáknak tekinteni, de eltérő uralmi természetük az illiberális jelzővel mélyebben nem magyarázható. Ezt a fogalom megalkotója, Fareed Zakaria is érzi, mikor Orbán rendszerével kapcsolatban nem pusztán illiberális demokráciáról, hanem annak mintegy aleseteként „putyinizmusról” beszél.{7} A megnevezéssel ugyan rámutat a két uralmi rendszer hasonlóságára, de nem történik meg azok elemzése, hiszen a putyinizmust jellemezni szándékozó kategóriái – nacionalizmus, vallás, társadalmi konzervativizmus, államkapitalizmus és a média kormányzati dominanciája – nem alkalmasak sem az orbáni, sem a putyini, sem más volt szovjet tagköztársaságok jelenlegi rendszerei differentia specificájának megragadására. Sztanyiszlav Belkovszkijnak a putyini rendszert leíró megfogalmazása már plasztikusabban utal a magyart is ihlető orosz maffiaállam lényegére, mikor azt a „totális korrupció autoriter rezsimjének” nevezi.{8}

A nyugati demokráciák közönsége számára beismerő vallomásként is felfogható Orbán Viktor bejelentése a magyar illiberális állam modelljéről, amelyet már a nyugati politikai elit sem hagyhat szó nélkül. Hiába zajlott a Fidesz-kormány elmúlt ciklusában e modell szisztematikus kiépítése, annak rendszerjellegéről – egy-két kivételtől eltekintve{9} – nem vettek tudomást, és csak egyes elemeit mint elszigetelt eseteket vonták bírálat alá. A magyar illiberális állam rendszerének meghirdetése azonban megkerülhetetlenné teszi számukra, hogy a magyar politikai viszonyokkal kapcsolatban már ne csak eseti eltévelyedésről, hanem a liberális demokráciával szembeni rendszerszintű kihívásról beszéljenek.

A magyar közönség azonban az illiberális állam programját más nyelvi térben értelmezi: miközben egy szűk liberális értelmiségi elit számára a kifejezés magától értetődően negatív töltetű, Orbán hívei és a politikai nyelvhasználat iránt kevésbé fogékony közönség körében más jelentése van. Orbán a liberális demokrácia, de különösen a liberalizmus fogalmát a szélesebb közvélemény számára hosszú évek munkájával azonosította a rendszerváltást követő „két zavaros évtizeddel”, az elszegényedéssel, a korrupcióval, a terméketlen politikai rivalizálással, a magyarság mint „világnemzet” iránti közömbösséggel, a bűnözésre hajlamos cigányokkal, segélyekből élő, élősködő munkanélküliekkel szembeni tehetetlenséggel, közvetlen ellenségképében pedig a külső, nyugati függéssel, a magyar vállalkozásokra rátelepedő multikkal, az állampolgárokat kiszipolyozó banktőkével, az idegenszívű zsidókkal és egyéb deviánsokkal: homoszexuálisokkal, pedofilokkal. Így mikor illiberális államról és demokráciáról beszél, azt sugallja, hogy új állameszményével ezektől kívánja megszabadítani a magyarokat, és egészében a nemzet érdekeit mindenek fölé helyező erős államot valósít meg. Ezáltal a hazai kommunikációs közegben, ha politikai opponensei leragadnak az illiberális demokrácia nyelvi formulájánál, akkor nem veszik észre, hogy ami a nyugati közönség számára fosztóképzőként működik, azt a szélesebb magyar közönség már pozitív jelzőként értelmezi. S közben a rendszer ideológusai már el is kezdték az „illiberális demokráciának” „közösségelvű és nemzeti demokráciává”{10} történő – álnaiv, duplafenekű – átértelmezését.

Eddig az új rendszer hazai ellenzéki kritikusai – ahelyett, hogy rendszerkritikai alapra helyezkedtek volna – önlefegyverző módon benne ragadtak a kormánykritikai paradigmában. Most viszont, rákapva az illiberálisozásra, jó esetben csak süket fülekre találnak idehaza, míg rosszabb esetben akaratlanul is a rezsim kommunikációs céljait szolgálják. A rendszerkritikai paradigmához ugyanis meg kell alkotni azt a jelenséghez illő fogalmi keretet, amelyben értelmezni lehet a politikai ragadozónak ezt az újszerű típusát. Enélkül tehetetlenek az új rendszer öndefiniáló nyelvi agressziójával szemben.

{1} A jelen írás elkészültéhez – mely „A kormánykritikától a rendszerkritikáig” című írásom (Népszabadság, 2014. február 15.) jelentősen átdolgozott, bővített változata – Kozák Márton nyújtott nélkülözhetetlen segítséget. Köszönöm továbbá Andor Mihály, Békesi László, Csillag István, Gombár Csaba, Kárpáti Miklós, Krémer Balázs, Nagy Ádám, Pető Iván, Róna-Tas Ákos, Soós Károly Attila, Várhegyi Éva észrevételeit.

{2} Lásd erről részletesen Trencsényi Balázs tanulmányát (Trencsényi Balázs: Minek nevezzelek? A magyar demokrácia válsága – regionális értelmezési keretben, Magyar polip – a posztkommunista maffiaállam 2., Noran Libro, 2014.)

{3} A hibrid-rendszerek kereteiben gondolkodó hazai elemzők közül a legvilágosabb komparatív modellalkotás Kornai János nevéhez fűződik, aki a posztkommunista államok három típusát különíti el: a posztkommunista demokráciákat, a posztkommunista autokráciákat és a posztkommunista diktatúrákat. Ezek között Magyarország éppen úton van az első és a második típus között. (Kornai János: Fenyegető veszélyek. Élet és Irodalom, 2014. május 23.)

{4} Bokros Lajos beszéde 2013. október 23-án a Műegyetem előtt. (https://www.youtube.com/watch?v=ADFX3wM4Qpk)

{5} Ungváry Rudolf: A láthatatlan valóság – A fasisztoid mutáció. Élet és Irodalom, LVIII. évfolyam, 34. szám, 2014. augusztus 22.

{6} Ivan Szelenyi – Katarzyna Wilk: From socialist workfare to capitalist welfare state: Competing strategies and outcomes of transformation of social institutions in European neo-patrimonial and neo-liberal post-communist regimes during the second phase of reforms. Paper presented at the 1989: Twenty Years After conference at UC-/Irvine, 2009. november 6–8.

{7} Fareed Zakaria: The Rise of Putinism, Washington Post, 2014. július 31. (http://www.washingtonpost.com/opinions/fareed-zakaria-the-rise-of-putinism/2014/07/31/2c9711d6-18e7-11e4-9e3b-7f2f110c6265_story.html; http://www.galamuscsoport.hu/tartalom/cikk/401699_washington_post_orban_putyin_mintajara_epiti_ki_a)

{8} Sztanyiszlav Belkovszkij: Putyin – Az ember, aki nem létezett. Budapest, 2014, Athenaeum.

{9} Kim Lane Scheppele: Legal but not Fair: Viktor Orbán’s New Supermajority, April 13., 2014, http://krugman.blogs.nytimes.com/?s=Scheppele; „The European Union imagines itself as a club of democracies, but now must face the reality of a Potemkin democracy in its midst. The EU is now going into its own parliamentary elections, after which it will have to decide whether Hungary still qualifies to be a member of the club.” (http://www.galamuscsoport.hu/tartalom/cikk/374455)

{10} Fricz Tamás: Illiberális helyett inkább: közösségelvű és nemzeti demokrácia, MNO.hu, 2014. augusztus 11. (http://mno.hu/fricztamasblogja/illiberalis-helyett-inkabb-kozossegelvu-es-nemzeti-demokracia-1241777)