EMMA CHASE

Fejvesztve

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Emma Chase, 2014

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2014

ISBN 978-963-293-376-4

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szerelembe esni könnyű, szerelmesnek maradni nehéz.

Ajánlom ezt a könyvet mindazoknak,

akik szerelmesek maradtak.

PROLÓGUS

A nők hajszálvékony kötélen egyensúlyoznak.

Prűd!

Ribanc!

Hárpia!

Lábtörlő!

A külvilág felé történő önmeghatározásunk állandó kötéltánc. Kimerítő meló. De a nők egy része olykor kap némi egérutat: egy jó kifogást, egy jó ürügyet arra, hogy őszintén elmondja, ami a szívét nyomja, hogy megbocsásson akkor is, ha tudja, hogy nem kéne, és nyugodtan dédelgethesse a mocskos kis fantáziáit anélkül, hogy rásütnék a skarlát betűt.

Ez az egérút nem más, mint az alkohol.

Az csepegtet belénk bátorságot, hogy ne rakjunk féket a mocskos szánkra, és hazakísértessük magunkat a csapossal.

Az alkohol a mi alibink, a mi fedőtörténetünk.

Hiszen az nem is én voltam, mondhatjuk, csak a hatalmába kerített Morgan kapitány, vagy éppen a szürke lúd. Mármint a Grey Goose vodka.

És én sajnálatos módon igen jól bírom az alkoholt.

Szar ügy. Nem jó az én bőrömben élni.

Billy az együtt töltött évek alatt egyszer sem tudott az asztal alá inni. Soha, egyetlenegyszer sem. Talán az lehet az oka, hogy nagyon fiatalon kezdtem el inni. Vagy egyszerűen így születtem.

Akárhogy is, tény, hogy nem csípek be egyhamar. Az pedig, hogy igazán berúgjak, végképp nem megy gyorsan.

Ezért van az, hogy annak idején jobban szerettem a füvet.

Mert az sokkal hatásosabb.

Igen, jól hallották. Én voltam Kate Brooks, a nagy füves, aki szerint betépve szép az élet.

Országos haverok lehettünk volna a Grateful Deaddel. A tetkómhoz is a fűből merítettem bátorságot.

De a régi szép időknek, sajna, vége. Amikor elkezdtem az üzleti főiskolát, rádöbbentem, hogy túl nagy árat fizethetek, ha rajtakapnak valami kontrollált anyaggal.

Ezért ma már a legális drogokra szorítkozom. Legfőképpen a borra.

Azt iszogatjuk esténként Drew-val, hogy egy kicsit leeresszünk. És hetente egyszer csapunk egy „randit”, azaz különleges estét. Ilyenkor együtt főzünk. Drew a mexikói fajita nagy rajongója. Borozgatunk, dumálunk, aztán borozgatunk még egy kicsit…

Ma valamivel többet ittunk a szokottnál. Így aztán, ha nem is vagyok szó szerint benyomva, azért egy kicsit ellazultak a végtagjaim. Akárcsak a gátlásaim.

Figyelnek? Pompás!

Nyissanak ablakot, hölgyeim és uraim, mert hamarosan nagyon melegük lesz.

Ágyban vagyunk.

A hátamon fekszem. Drew pedig a lábam között.

Legalábbis a feje ott van, értik.

– Imádom a puncidat!

Felnyögök, mire tettekkel is nyomatékosítja a szavait. Hiába, Drew a tettek embere.

A bő nyállal végrehajtott, imádni való tetteké.

– Kurvára be tudnék költözni a lábad közé – állapítja meg.

Fokozza a tempót, és mire kimondhatnák, hogy „legyints pofon a lovaglókorbáccsal”, én már a haját tépem és a nevét sikongatom.

Picivel később Drew büszkén somolyogva feljebb kúszik a testemen. Ellustultak a tagjaim a bortól – meg az orgazmustól, persze. A zsibbadtság kellemes, zsongító ködfátyolán keresztül látom a világot. Olyan, mint egy álom.

Aztán csókolózunk. És a forróság, amely áramként járja át a testemet, egy csapásra magamhoz térít.

Már érzem, mennyire valós mindaz, ami történik velem.

Leszakítom a számat a szájáról, és az italtól nekibátorodva azt suttogom:

– Drew… Drew, én ki akarok próbálni valamit.

Erre már felfigyel.

– Mit akarsz kipróbálni? – kérdi, majd átsiklik a nyelve a mellbimbómon.

Elmosolyodom, és az ajkamba harapok.

– Valami újat.

Drew felemeli a fejét. Meg kell zabálni az elnehezült pilláit.

– Én szeretem az új dolgokat.

Kuncogva letaszítom magamról, majd elindulok a komód felé. Útközben beleütközöm az éjjeliszekrénybe.

– Bocs – mondom.

Kihúzom a felső fiókot és előveszek két pár bilincset. Delores vette őket az esküvő utáni leánybúcsújára, de végül nem kellettek, mert már volt neki.

Ne kérdezzenek semmit!

Az ujjamon pörgetem az egyik bilincset. Szexisen, páváskodva lépdelek az ágy felé, ám a produkció kis híján kudarcba fullad, mert megbicsaklik a lábam a tízcentis tűsarkúban és elvihogom magam.

Drew feltérdel. Olyan a tekintete, mint a kiéhezett oroszláné, amelyik épp hogy nem éri el az ínycsiklandó, lédús steaket. Már nyúl a bilincsért, de ellököm a kezét.

– Vágd hanyatt magad, nagyfiú!

Tudom, mire gondol most. Önök is szinte hallják, ugye?

Mmm… Kate akar irányítani? Érdekes!

Hanyatt dől, széttárja a karját, hogy a két csuklója az ágy két lábánál legyen. Én pedig rájuk pattintok egy-egy kis félholdat.

Katt.

Katt.

Ránt egyet mind a kettőn, hogy lássa, milyen erősek, én pedig csak állok mellette a tűsarkaimon és a szememmel simogatom ezt a dimbes-dombos, ruhátlan csodát, amit úgy hívnak: Drew Evans.

Gyönyörű!

– Van valami terved? Vagy egész éjjel bámulni fogsz?

Felemelem a fejem. Mohón csillan a szeme. Kihívóan néz rám, biztat, hogy csak rajta!

Ha rajta, hát rajta. Mert van tervem, efelől ne legyen kétségük.

Büszkén felszegem az állam és két kézzel a combjai közé nyúlok. Lassan dörzsölöm, masszírozom a golyóit. Aztán a máris kőkemény farkára siklik a kezem. Jó erősen megmarkolom – tudom, hogy így szereti –, majd határozott mozdulatokkal pumpálom egy kicsit.

Drew mellkasa egyre gyorsabban emelkedik-süllyed.

Valóban érdekesnek találja a dolgot.

És mielőtt megkérdeznék, nem, nem volt ez mindig így. Nem voltam én mindig ilyen kalandvágyó.

Ilyen merész.

Billyvel alapvetően két szinten mozgott a szexuális kapcsolatunk: a szégyenlősség és a földhözragadtság szintjén. Avagy a tétovaság és a gépiesség szintjén. És ott is maradt mindvégig. Csak Drew óta döbbentem rá, hogy mennyire visszafogtuk egymást Billyvel.

A szexben is, az életben is.

Mert egymás szemében mindig is Katie és Billy maradtunk: éretlen, önállótlan kölykök. Mintha ittunk volna az örök ifjúság forrásából – tudják, mint abban a filmben, az Örök kalandban.

Aztán belépett az életembe Drew Evans és elszabadult az, aki immár egy évtizede nőtt, nődögélt, cseperedett bennem: a szókimondó, nagyigényű, és, igen, viszketeg puncijú nő. Legalábbis az ágyban.

Az ő ágyában.

Derékból, pucsítva odahajolok hozzá és tövig bekapom a férfiasságát. Megrándul a teste. Biztos az alkohol tompította le az öklendezőreflexemet, mert torkig be tudom nyelni.

És be is nyelem.

Négyszer, ötször, hatszor. Aztán a szemébe nézek. A pasik imádják a szemkontaktust szopatás közben. Ne kérdezzék, miért, mert fogalmam sincs.

– Szereted, amikor leszopom a faszodat, Drew?

Azt is szereti, ha mocskosszájú vagyok. Ha belegondolok, nem sok minden van, amit Drew ne szeretne.

Fennakad a szeme az élvezettől.

– Kurvára imádom!

Újra munkához látok. Ezúttal már a nyelvem is akcióba lép. Drew szaggatottan zihál.

– Istenem, bébi, te páratlan vagy! Neked ezt egyetemen kéne tanítanod!

Haha, ez vicces! Bevezetés a fasznyalásba, 2 kredites tanegység…

Mivel már majdnem két éve vagyunk együtt, szakavatottan olvasom Drew testbeszédét. Tudom például, hogy amikor elválik a lepedőtől a csípője és ökölbe szorul a levegőt markoló keze, közel jár a csúcshoz. Olyan jólesően hörög-morog, hogy már-már elállok a tervemtől.

De végül mégsem.

Az utolsó pillanatban, közvetlenül azelőtt, hogy elélvezne, szabadon engedem. És felülök. Drew szorosan összezárt szemhéjjal várja a robbanásszerű ejakulációt – amely most elmarad.

Kinyitja a szemét és zavartan, meghökkenve néz rám.

Én meg mosolygok. Érzem, hogy hatalmam van fölötte.

Amit pajkosan, csintalanul kiélvezek.

Drámai ásítás kíséretében közlöm:

– Tudod, elég sokat kivett belőlem ez a bor. Egy kicsit elfáradtam.

– M… m… mi? – lihegi akadozva.

– Azt hiszem, tartanunk kéne egy szusszanásnyi szünetet. Ugye, nem baj?

– Kate… – morogja frusztráltan Drew.

Meglovagolom és a lábaim közé veszem elismerésre méltó, masszív merevedését. Ráülök, de vigyázok, hogy ne csusszanjon belém.

– És egy kicsit meg is szomjaztam – folytatom. – Iszom egy pohár vizet. Hozzak neked is?

– Ez kurvára nem vicces, Kate.

O-ó. Most mérges.

Ijesztő!

Végigsiklik az ujjam a mellkasán.

– Miért, nevetett valaki?

Megint ránt egyet a bilincsén, ezúttal erősebben, de hiába. Elvihogom magam. Ki gondolta volna, hogy ilyen élvezetes dolog faággal bökdösni az oroszlánt?

– Nyugi, Drew! Légy jó fiú, maradj veszteg. Ne félj, visszajövök… – Egy kicsit kivárok, majd megvonom a vállam és hozzáteszem:

– Előbb-utóbb.

Nyomok egy gyors puszit az orrára, majd leszökkenek az ágyról és kisurranok a szobából, miközben Drew a nevemet kiáltozza.

Ne nézzenek így rám! Csak húzom egy kicsit. Tudják jól, hogy megérdemli. Ártatlan kis szórakozás, jól mondom?

A konyha felé veszem az irányt. Büszke vagyok magamra. Amikor a hideg csempepadlóra lépek, libabőrös lesz kezem-lábam. És tényleg szomjas vagyok, úgyhogy előveszek a szekrényből egy poharat és teleengedem hideg vízzel.

A mosogatónál állva jól meghúzom. Lehunyt szemmel élvezem, ahogy a hűs folyadék cirógatja kiszáradt torkomat. Egy csepp leszánkázik az államon, a kulcscsontomon, majd a mellemen…

És ekkor hirtelen, minden előjel nélkül a hátamhoz nyomódik egy kőkemény mellkas. Sokkoló élmény: felsikoltok és ripityára törik a mosogatóban a kezemből kihulló pohár.

Nem tudom, hogy szabadította ki magát, csak azt látom, hogy a csuklóján még ott fityeg a bilincs. Hátraránt, béklyóba ver a két durva keze. Aztán megborzongok, mert csábító, meleg lehelete a fülemet birizgálja.

– Ez nem volt szép tőled, Kate. De nem szépen viselkedni én is tudok.

Halkan beszél. Nem indulatos a hangja, de süt belőle a határozottság. Hihetetlenül izgató.

Megragadja a tarkómnál a hajamat és ránt egyet rajta, mire én homorítok, és a mosogató pereméhez nyomom a medencémet. Drew egy újabb durva mozdulattal oldalt fordítja a fejemet, és már csókol is: fejest ugrik a számba a nyelve, én meg igyekszem tartani vele a lépést.

Szabályosan birtokba vesz ezzel a csókkal.

Az uralma alá hajt.

Aztán pillanatokon belül, könnyedén belém csusszan, és dübörgő ritmusban döngetni kezd. Minden egyes döfésnél nagyot csattan az alhasa a seggemen.

Vérpezsdítő, felvillanyozó érzés.

A saját nyögésemet hallom. A hasamba vág a konyhapult, de nem érdekel. Nem érzek semmi mást, csak Drew-t.

Aki ural engem, űz-hajt, és a magáévá tesz.

Most megragadja a szabad kezével a kezemet és a csiklómhoz irányítja. Jól odanyomja az ujjaimat: arra kényszerít, hogy örömet szerezzek magamnak.

A pasiknak a gyengéjük a maszturbáció. Rá kellett jönnöm, hogy nagyon beindítja őket: olyan ez nekik, mintha égő gyufát dobnánk a benzineshordóba.

Drew elengedi a kezemet, de az ujjaim továbbra is úgy mozognak, ahogy ő akarja. Mintha ő lenne a bábmester, én meg a zsinóron rángatott bábu. Aztán hátrahajol. Eltávolodik tőlem a tűzforró mellkasa.

Lassul a tempó: már nem döfköd olyan sűrűn. És érzem, ahogy a keze lesiklik a gerincemen. Kettőnk közé.

Gyúr-gyömöszöl, majd átvándorolnak az ujjai a túloldalra. Előre, a két kis dombocska közötti, hiperérzékeny lyukhoz.

Megfeszül az egész testem.

Új, ismeretlen vizekre evezett. Vagyis… vagyis számomra újdonság, amit csinál. Ő viszont – efelől nincs kétségem –, nyilván megfordult már minden elképzelhető női testnyílásban.

Számomra tehát ez új. És egy kicsit idegborzoló.

Ártalmatlanul cirógatnak az ujjai. Amíg el nem lazulok. Amíg el nem távozik a vállaimból a feszültség, és újra el nem vonja a figyelmemet az ütemesen mozgó csípője által kiváltott, heveny gyönyör.

Aztán belém csúsztatja az egyik ujját.

Nem fájdalmas érzés, sőt, nem is kényelmetlen. A dupla behatolás egy kicsit olyan, mint az ejtőernyős ugrás: csak az tudja igazán értékelni, aki már megtapasztalta. A szavak nem igazán adják vissza az élményt.

De azért megpróbálom: fenséges érzés!

A csintalankodás, a tiltott gyümölcs öröme.

Drew lassan huzigálja az ujját ki-be. Átveszi a farka tempóját.

Én pedig nyögök. Halk, mélyről jövő, gátlástalan nyögéseket hallatok. A saját ujjaim gyorsabban, erőteljesebben dörzsölnek ott elöl, aztán pihegve magamba fogadom Drew második ujját, amely, miután szétfeszített, belém csusszan.

Nem siet. Komótosak a mozdulatai. Gyötrelmesen izgatóak…

Legszívesebben kinyitnám a számat és könyörögnék, hogy még, még!

Erősebben, forróbban…

Gyorsabban, sűrűbben, még, még! Kérlek, Drew, még!

Drew gyengéden előredönt. Kétrét görnyeszt, hogy a hajam a mosogató fenekét súrolja. Aztán volt, nincs: távozik a testemből.

És fáj a helyén tátongó űr.

Amíg a testnedvektől nyirkos makkja cirógatni nem kezdi a nyílást, amelyet az imént még az ujjai tömtek be.

– Drew…

Halottsirató énekre emlékeztet a gyönyörteljes, fájdalmas nyöszörgésem.

Az esdeklő nyöszörgésem…

– Mondd, hogy igen, Kate! A kurva úristenit, kérlek, mondd, hogy igen!

Nyers, reszelős a hangja.

Süt belőle a vágy. Az ínséget szenvedő heves vágya.

Süt belőle, hogy nagyon akar engem.

És ettől egy csapásra erősnek, hatalmasnak érzem magam.

A testhelyzetünk fényében furcsának tűnhet, de igaz: az én kezemben van minden hatalom. Olyan, mintha Drew a lábaim elé omlana, és úgy könyörögne.

Epedve várja a parancsomat…

Nem gondolkodom. Nem mérlegelem a különböző opciókat, nem latolgatom a következményeket. Nem gondolkodom, csak érzek. Elhatalmasodik rajtam a részegítő, mámoros érzés…

És engedek.

Rábízom magam Drew-ra.

– Igen…

Drew lassan, nagyon lassan belém nyomul. Egy pillanatra átjár a fájdalom – feszítő, égető érzés –, és felszisszenek. Drew vár, amíg ki nem fújom a levegőt. Aztán gyengéden nyomul tovább, míg végül az én legintimebb testrészem teljesen magába fogadja az övét. Most mozdulatlanná dermed, hagyja, hogy a testem megszokja a betolakodót.

Érzem, ahogy végigsiklik a keze a csípőmön, a combomon, majd megállapodik ott, elöl. A kezem alá csusszan a keze és körkörösen dörzsölgetni kezd az ujjaival. Csodás, érzéki az érintése, mint mindig. Aztán belém mártja az ujjait. Újra meg újra meg újra.

Az anális szexet mindig is a totális dominancia legvégső megnyilvánulásának képzeltem, a szex brutális, sőt, talán megalázó formájának.

De most nem érzem annak.

Feltáratlan, ősi ösztönöket elégít ki… Ugyanakkor gyönyörű. És szent dolog.

Mintha most adtam volna a kezébe a szüzességemet. És azt hiszem, bizonyos értelemben tényleg ez történt.

Én mozdulok meg előbb. Hátratolom magam. Megadom az engedélyt Drew-nak. Mert meg akarom ismerni, meg akarom tapasztalni ezeket az újszerű érzéseket. Át kell haladnom a célvonalon. Vele együtt.

Ez már több mint erotikus. Túlmutat az intimitáson.

Drew szája a hátamra tapad. Csókol, káromkodik, és a nevemet suttogja. Aztán már ő mozog. Visszaveszi az irányítást. Ki-be csúszkál, gyengéden, de kitartóan, egyenletes ritmusban.

Mennyei érzés.

Az ujjaim a csiklómat kényeztető kezére fonódnak. Remeg a lábam: tudom, hogy már közel járok. Annyira közel… Mintha hegyet másznék, és rádöbbennék, hogy már csak pár lépés választ el a csúcstól.

Drew csípőjének minden mozdulatára erőteljes, mélyről jövő zihálás szakad fel a tátott szánkból.

– Igen… igen… igen…

A férfiak orgazmusa kilencven százalékban fizikai alapokon nyugszik. Könnyen elsülnek, függetlenül attól, merre járnak a gondolataik. A nőknél ez nehezebb ügy: a mi orgazmusunk rendszerint a lelkiállapotunkon áll vagy bukik. Ami azt jelenti, hogy ha a csúcsra akartok juttatni minket, srácok, akkor nem juthat eszünkbe sem a szomszéd szobában púposodó szennyeskupac, sem az íróasztalunkon várakozó papírhalom.

Ez a magyarázata, hogy miért nem Drew keze teszi be nálam a kaput, és nem is a farka.

Hanem a hangja.

Homlokát a lapockámhoz nyomva mantrázza:

– Ó, te jó Isten, te jó Isten, te jó Isten…!

Ez abszolút nem vall rá.

Hogy így kinyílik, feltárulkozik.

Hogy ilyen sebezhető.

Ez az idegesítő alak, aki néha megőrjít azzal, hogy mindig irányítani, diktálni akar. Aki soha egy lépést sem tesz anélkül, hogy előtte meg ne vizsgálná a helyzetet minden létező szögből, át ne pörgetné a nem mindennapi agyában a pró és kontra érveket, a dolog esetleges hátulütőit, a következményeket.

És ez az ember most darabokra hullik itt, a hátam mögött.

És a trágárságokkal váltakozó, buzgó fohászai hallatán átbillenek a holtponton.

Fejest ugrok az eksztázisba.

Hátravetem a fejem, lehunyom a szemem. Csillagokat szór a rám csukódó szemhéjam, miközben egész testemben megfeszülve sikítok, és minden porcikámat átjárják a kéj újabb és újabb, egyre szédítőbb hullámai.

Drew egyre ütemtelenebbül vonaglik, egyre erőteljesebbek, egyre féktelenebbek a mozdulatai.

Aztán hátrarántja a csípőmet, és nem engedi vissza. És kiszakad belőle egy utolsó, hosszú, torokhangú nyögés.

Utána mindketten levegőért kapkodunk. Még egymásba forr a testünk, még reszketünk a földöntúli gyönyör utórezgéseitől. Drew két keze végigsimít a karomon, miközben kicsusszan belőlem.

Maga felé fordít. Az arcomat cirógatja, majd megcsókol.

Mézédes a csókja. Kedves, szeretetteljes. Éles kontrasztban áll a pár másodperccel ezelőtti, kétségbeesett, mindenre elszánt mozdulatainkkal.

Nem tudom, miért, de könnybe lábad a szemem.

Drew máris aggodalmasan néz rám.

– Valami baj van? Fájdalmat… fájdalmat okoztam neked?

Rámosolygok a könnyfátyolon át. Mert a könnyeim örömkönnyek. Mert valami furcsa, megmagyarázhatatlan okból soha nem éreztem még ilyen közel magam Drew-hoz, mint most.

– Dehogy – nyugtatom meg. – Csodálatosan érzem magam. Ha bármikor olyasmire szottyan kedved, ami nem szép, ne fogd vissza magad.

Most már ő is mosolyog. Megkönnyebbülten, jólesően, elégedetten.

– Vettem – mondja.

Azzal felkap és bevisz a zuhany alá. Ott állunk a meleg permet alatt és kölcsönös imádattal mosdatjuk egymást. Aztán Drew vastag, átmelegített törülközőkbe csavar és bevisz a hálószobába. Ránk húzza a takarót és magához szorít.

És ettől úgy érzem, hogy engem itt nagy becsben tartanak.

Vele mindig így érzem magam.

Érzem a gyöngéd, kényeztető szeretetét.

Érzem, hogy bálványoz.

Hogy fájt-e másnap? Egy kicsit. De nem volt vészes.

Ja, ezt már nem akarják tudni?

Bocs. Csak segíteni próbáltam.

Szóval úgy voltam vele, hogy ami történt, az bőven megéri a másnap reggeli fájdalmakat.

Azt kérdezik, mire akarok kilyukadni? Hogy miért osztom meg önökkel mindezt?

Hát azért, mert a jó szexnek, a nagyon, de nagyon jó szexnek nem az alkohol a titka. És nem is az, hogy összeillő vagy gyakorlott partnerek csinálják.

Hanem a bizalom.

Az, hogy merjük elengedni magunkat, merjük a másik kezébe helyezni a sorsunkat, és hagyjuk, hogy olyan helyekre vezessen, ahol még sosem jártunk.

Én megbíztam Drew-ban. Megbízott benne az eszem, a szívem, a testem. Rábíztam mindenemet.

Akkor legalábbis így volt.

1. FEJEZET

A középiskolában a biosz volt a kedvenc tantárgyam. A legjobban azok a fajok nyűgöztek le, amelyeknél az utódok egészen más élőlénnyé alakulnak át. Mint az ebihal vagy a hernyó.

Úgy átváltoznak, hogy rájuk sem lehet ismerni.

„Milyen szép!” – gondolja az ember, ha pillangót lát. De abba már senki sem gondol bele, hogy milyen átalakuláson ment keresztül az a pillangó. Amikor a hernyó bebábozódik, nem tudja, mi történik vele, nem érti, mi változik meg.

Azt hiszi, meg fog halni. Hogy vége a világnak.

A metamorfózis fájdalmas. Hátborzongató ugrás az ismeretlenbe. A hernyó csak utólag döbben rá, hogy megérte.

Mert most már tud repülni.

Ilyesmit érzek most én is: azt, hogy több vagyok, mint ami voltam. Erősebb lettem.

Azt hiszik, hogy már eddig is kemény csaj voltam?

Akkor jól átvertem önöket. Mert ez nagyrészt csak szájhősködés volt. Amolyan kirakat.

Ha az embernek Drew Evansszel akad dolga, az olyan, mintha beleúszna a tengerben egy olyan huncut hullámba. Drew ugyanis mindent elsöprő lendülettel érkezik, és az ember vagy veszettül rúgkapál, hogy a felszínen maradjon, vagy a homokba harap.

Ezért meg kellett játszanom a kemény tökű, azaz puncijú amazont.

De most már nem kell megjátszanom magam, mert olyan vagyok, mint a gránit: áthatolhatatlan.

Kérdezzenek meg bárkit, aki túlélt egy éjféli földrengést vagy egy lakástüzet, amely elemészt mindent, ami fontos. Azt fogják hallani az illetőtől, hogy a váratlan pusztítás megváltoztatja az embert.

És én gyászolom a régi önmagamat. Meg a régi életemet. Amelyiket a tervek szerint örökre megosztottam volna Drew-val.

Mintha zavarba jöttek volna… Bocs. Kezdjük elölről.

Látják azt a nőt? Igen, ott, a hintán, a néptelen játszótéren!

Az vagyok én, Kate Brooks.

És mégsem vagyok igazán az. Legalábbis nem az a Kate vagyok, akire emlékeznek. Mint már említettem, más lettem.

Alighanem az jár a fejükben, hogy miért vagyok megint az Ohio állambeli Greenville-ben, és miért vagyok tök egyedül.

Na jó, szigorúan véve nem vagyok egyedül.

De erre még visszatérünk.

Szóval annak, hogy Greenville-ben tartózkodom, pofonegyszerű oka van: nem bírtam elviselni New Yorkot. Egy napig sem tudtam volna ott maradni. Mindazok után, ami történt, nem.

Hogy Drew?

Ő még New Yorkban van. Alighanem szörnyen másnapos, vagy talán még mindig részeg. Ki tudja? Azért ne aggódjunk érte túlzottan. Gondját viseli egy vonzó külsejű sztriptíztáncosnő.

Igen, azt mondtam, sztriptíztáncosnő. Legalábbis remélem, hogy az volt. Mert lehetett prostituált is.

Azt hitték, hogy majd együtt lovagolunk el Drew-val a naplementébe és boldogan élünk, míg meg nem halunk? Akkor üdvözlöm önöket a klubban! Mert a „míg meg nem haltak” a jelek szerint két évet jelent.

Nem, ne nézegessék a könyv címét. Jó helyen járnak, ez még mindig a Drew és Kate Show. Csak van benne egy kis csavar. Avagy zűrzavar. Köszöntünk Óz birodalmában, Totó! Elbaszott egy hely…

Micsoda? Hogy úgy beszélek, mint Drew? Ezt mondja Delores is: hogy Drew megfertőzött a trágár stílusával. Delores ezt Drew-beszélnek hívja. Tudják, mint Orwellnél az újbeszél.

Hát, két év alatt, gondolom, ragad az emberre egy s más.

Látom, nem értik, mi történhetett. De hiszen úgy szerették egymást! És olyan tökéletesen összeillettek! Nekem mondják?

Mondják inkább a sztriptíztáncosnőnek.

Szóval. Akár hiszik, akár nem, az igazi problémát nem egy másik nő jelentette. Eleinte nem. Drew nem hazudott, amikor azt mondta, soha nem fog kelleni neki más nő, csak én. Tényleg nem kellett neki senki más. Sőt, még most is csak engem akar.

Csak minket nem akar.

Még mindig nem értik? Ez azért van, mert nem jól mesélem. Az elején kéne kezdenem. Szóval a múlt héten kiderült, hogy…

Nem, nem, várjanak! Így sem lesz jó. Ha meg akarják érteni, még régebbre kell visszamennem.

Mert kettőnk számára egy hónapja kezdődött a vég. Úgyhogy ott kezdem.

Öt hete

– Nahát, a nemjóját, úgy nézem, nyélbe ütöttük a boltot!

Hogy ki az a cowboykalapos fickó, aki a tárgyalóasztal túloldalán ül és éppen aláírogat egy halom papírt? Nem más, mint idősebb Jackson Howard. A mellette ülő fekete kalapos fickó pedig, aki mintha ugyanő lenne fiatalabb kiadásban, a fia, Jack Junior.

Szarvasmarha-tenyésztők. Az övék Észak-Amerika legnagyobb ranche, és most vették meg az ország leginnovatívabb GPS nyomkövetőszoftver-fejlesztő cégét. Azt kérdezik, minek utazza át az egész országot két dúsgazdag üzletember, ha bővíteni akarják a birodalmukat?

Azért, mert nekik a legjobb kell. És a legjobb én vagyok.

Akarom mondani, mi vagyunk.

Drew átveszi az idősebb Howardtól az utolsó dokumentumot.

– Nyélbe bizony, Jack. Úgyhogy a maga helyében elkezdenék jachtokat nézegetni, hogy azzal járjak üzleti útra. Mert ha befut a profitkimutatás, az adótanácsadója élénken fog érdeklődni, hogy van-e valami bazi nagy leírható tétel.

Kate és Drew.

A Dream Team. Az Evans, Reinhart és Fisher álomcsapata.

John Evans, Drew apja, nagyon is tudta, mit csinál, amikor összepárosított minket. És ezt imádja büszkén fölemlegetni.

Ha őt hallgatják, kiderül: mindvégig tudta, hogy verhetetlen csapatot fogunk alkotni Drew-val – feltéve, hogy nem nyírjuk ki egymást. De a jelek szerint John úgy gondolta, ennyi rizikót bevállalhat. Azt, hogy máshogy is összejövünk, persze, nem tudhatta, de… de azért ezt is a saját érdemének tekinti. Kezdik érteni, kire üthet e téren Drew, ugye?

Belép Erin a kuncsaftjaink kabátjával. Szemkontaktust létesít Drew-val és megkocogtatja az óráját. Drew diszkréten bólint.

– Amondó vagyok, ünnepeljünk! Rúgjunk ki a hámból! Lássuk, bírják-e a magamfajták tempóját a városi népek! – mondja Jackson Howard.

Hetven felé jár, de annyi energia szorult belé, mint egy húszévesbe. És gyanítom, hogy nem kevés rodeós sztori van a tarsolyában.

Már szóra nyílna a szám, hogy elfogadjam a szíves invitálást, de Drew megelőz.

– Pompás lenne, Jack, de sajnos, van egy előre megbeszélt programunk. Lent viszont már vár a kocsi, hogy elfuvarozza önöket a város legjobb műintézményeibe. Érezzék jól magukat, és a cechet természetesen mi álljuk.

Felállnak, és az idősebb Jack megböki a kalapját.

– Ez marha rendes magától, fiam.

– Örömünkre szolgál, hogy a kedvükben járhatunk.

Az ajtó felé induló Jack Junior hozzám fordul és odanyújtja a névjegyét.

– Igazán öröm volt önnel dolgozni, Miss Brooks. Ha legközelebb mifelénk jár, boldogan körbekalauzolom. Mert az az érzésem, hogy egymásra találnának Texasszal. Még az is lehet, hogy ott ragadna és gyökeret eresztene.

Igen, rám nyomul. Lehet, hogy önök szerint ez suttyóság. Két éve én is annak tartottam volna. De, amint azt Drew akkor el is mondta nekem, ez mindennapos dolog. Az üzletemberek menő, kúl fazonok, és elég nagy az arcuk. Bizonyos fokig ilyennek is kell lenniük.

Részben ennek tudható be, hogy ez a szakma dicsekedhet a harmadik legmagasabb hűtlenségi rátával: csak a kamionsofőrök és a rendőrök előzik meg őket. A hosszú munkaidő meg a sok utazás miatt szinte óhatatlan, hogy olykor felszedjenek valakit. Mondhatni, tiszta sor, hogy előbb-utóbb megtörténik.

Így indult ez a mi dolgunk is Drew-val, emlékeznek még?

De Jack Junior nem olyan, mint a többi görény, akik ajánlatot tettek nekem. Őszinte, kedves fickó benyomását kelti. Így aztán merő udvariasságból elmosolyodom, és nyújtom a kezem a névjegykártyáért.

Csakhogy Drew keze gyorsabban mozdul.

– Az remek lenne – mondja. – Nem sűrűn dolgozunk odalent délen, de ha legközelebb arra járunk, feltétlenül a szaván fogjuk.

Igyekszik profihoz méltón, érzelemmentesen viselkedni, de az állkapcsa szemmel láthatóan megfeszül. Közben mosolyog, persze, de ha látták A Gyűrűk Urát, tudják, hogy Gollam is mosolygott.

Mielőtt leharapta volna a fickó kezét, aki az ő „drágaszágát” tartotta a kezében.

Drew foggal-körömmel védi a területét, és túlteng benne a birtoklási vágy. Ő már csak ilyen.

Matthew egyszer mesélt nekem egy sztorit: amikor Drew ovis lett, az édesanyja vett neki egy uzsonnás dobozt. Yodásat. Na most, a kis Drew az ovi udvarán egy pillanatra sem adta ki a kezéből azt a dobozt, mert félt, hogy valaki összetöri. Vagy ellopja. Egy teljes hétig tartott, mire Matthew-nak sikerült megnyugtatnia, hogy nem lopja el azt senki – vagy ha mégis, akkor ők közös erővel cipóra verik a vétkest.

Az ilyen pillanatokban pontosan tudom, mit érezhetett az a Yoda mesteres uzsonnás doboz.

Kedvesen rámosolygok Jack Juniorra, ő pedig megböki a kalapját. Aztán kilépnek az ajtón.

Amikor becsukódik mögöttük, Drew haladéktalanul kettétépi Jack Junior névjegyét.

– Faszfej – jegyzi meg.

Megtaszítom a vállát.

– Fejezd be! Kedves fickó.

Drew egy villámgyors fejmozdulattal rám szegezi a tekintetét.

– Szóval szerinted ez a cowboy-cowgirl frigyből fogant, beltenyésztett szerelemgyerek „kedves fickó”? Tényleg? – És közelebb lép.

– Őszinte leszek hozzád: igen.

Erre a szavak végét jól elnyújtva, túljátszott déli akcentussal közli:

– Akkó’ majd én is falatozok egy kis tokaszalonnát a bugylibicskámmal, meg a fejembe csapok egy cowboykalapot. – Aztán a saját hangján folytatja: – Vagy még jobb, ha neked szerzünk egyet. Én leszek a szilaj csődör, te meg a csintalan cowgirl, aki meglovagol.

És tudják, mi a legviccesebb az egészben? Az, hogy igazából nem viccel.

Mosolyogva megcsóválom a fejem.

– Szóval mi is ez a mi titokzatos programunk? Mert az én határidőnaplómban nincs semmi.

Drew szája széles mosolyra húzódik.

– A reptéren van találkozónk. – Azzal előhúz a zakója zsebéből két repülőjegyet.

Első osztályra szólnak – Cabo San Lucasba.

Veszek egy nagy levegőt.

– Cabo?

Csillog a szeme.

– Meglepi!

Az utóbbi két évben többet utaztam, mint addig egész életemben. Láttam Japánban a cseresznyefa-virágzást, láttam a portugáliai Algarve kristálytiszta vizű strandjait… Láttam mindazt, amit Drew már látott, jártam mindenütt, ahol ő járt.

Mert mindezt meg akarta osztani velem.

Miután jobban szemügyre veszem a jegyeket, homlokráncolva aggályoskodni kezdek:

– Drew, ez a gép három óra múlva indul. Összepakolni sincs időm!

Erre előkap a gardróbból két táskát.

– Milyen jó, hogy én már megtettem!

A nyaka köré fonom a karomat, és jól megszorítom.

– Te vagy minden idők legjobb pasija!

Erre olyan önelégülten vigyorog, hogy nem tudom eldönteni, megcsókoljam, vagy pofon vágjam.

– Igen, tudom.

A szálloda elképesztő. Ilyen panorámát eddig csak képeslapon láttam. A tetőtéri lakosztályban vagyunk – a penthouse-ban. Drew-nak is az a mottója, mint Richard Gere-nek a Micsoda nő! című filmben: csak a legjobbat!

Későn érünk oda, de miután szunyókáltunk egy keveset a gépen, fel vagyunk villanyozva mindketten. Buzog bennünk az energia.

Meg az éhség.

Manapság igencsak spórolnak a légitársaságok, még az első osztályon is. Hiába a cég ajándéka a szendvics, ha ehetetlen.

Míg Drew zuhanyozik, én elkezdek kipakolni. Hogy miért nem együtt zuhanyozunk? Erre, ugye, nem kell válaszolnom?

Felteszem a táskákat az ágyra és kinyitom őket. A férfiak többsége úgy néz az üres kofferre, mint valami kvantummechanikai egyenletre: hiába bámulják órákig, halvány gőzük sincs róla, hogy mit kezdjenek vele.

De Drew nem ilyen.

Ő a precizitás élő szobra: mindenre gondol.

Minden eshetőségre készült, bepakolt mindent, amire a legtöbb férfi nem is gondol. Mindent, ami kell a kényelmemhez, meg ahhoz, hogy jól érezzem magam a vakációnkon.

Leszámítva az alsóneműt. Mert bugyi, az egy darab sincs a táskában.

És ez nem a véletlen műve.

Az én barátom ugyanis komoly ellenérzéssel viseltetik az alsónemű iránt. Ha rajta múlna, úgy flangálnánk, mint Ádám és Éva – csak fügefalevél nélkül, persze.

De ettől eltekintve minden létfontosságú cucc megvan. Dezodor, borotvahab, penge, smink, antibébi tabletta, hidratálókrém, a múlt héten összeszedett fülfertőzésemre kapott antibiotikum, szemránckrém – és a többi, és a többi.

És itt meg kell állnunk egy rövid társadalmi célú hirdetés erejéig.

Van pár ügyfelem, akik a gyógyszeriparban érdekeltek. És ezeknek a cégeknek komplett osztályaik vannak, amelyek mást se csinálnak, csak írnak.

Azt kérdezik, mit írnak? Hát azokat a kis papírokat, amiket a gyógyszeres dobozban talál az ember. Tudják, ahol felsorolják az összes létező mellékhatást, meg hogy mit kell tenni, ha jelentkeznek. Álmosító hatása lehet, nagy teljesítményű gépet ne üzemeltessen, azonnal forduljon orvoshoz, blablabla.

Na most, ezt a papírt a legtöbben azonnal eldobjuk. Pedig nem kéne. Hadd ne untassam önöket hosszas előadással! Inkább csak ennyit mondanék: olvassák el azt a kis cetlit. Nem fogják megbánni.

Most pedig ismét irány Mexikó!

Amikor Drew kilép a fürdőszobából a derekára csavart törülközőben, egy csapásra megfeledkezem a táskáról meg a kipakolásról. Ugye, azt tudják, hogy a férfiak között van, aki a cicire bukik és van, aki a seggre? Szóval, ugyanez a helyzet a nőkkel is. Nekem a magam részéről az alkar a gyengém. A férfi alkar valahogy olyan… olyan dögös. Olyan férfiasan maszkulin, ha értik, mire gondolok.

És Drew alkarjánál szebbet még életemben nem láttam. Feszes, szép tónusú, se nem túl vaskos, se nem túl vékony, és pont annyira szőrös, amennyire kell.

Drew most fogja a derekára csavart törülközőt, és huzigálni kezdi a vállán.

Nekem pedig alighanem a nyálam is kicsordul.

Lehet, hogy mégis inkább segges vagyok, mint alkaros…

– Tudod, hogy másokat megbámulni udvariatlanság, ugye?

Nagy nehezen felemelem a fejem, hogy a szemébe nézhessek. És közelebb lépek hozzá, mint az áldozatát becserkésző puma.

– Tényleg?

Drew megnyalja az ajkát.

– Határozottan. – Leszánkázik a mellkasán egy vízcsepp.

Szomjas még valaki?

– Pedig nem akartam bunkó lenni – mondom.

– Nem hát. Isten őrizz!

Éppen lehajolnék, hogy lenyaljam róla azt a vízcseppet, amikor megkordul a gyomrom. Jó hangosan.

Grrrrrrrr!

Drew elneveti magát.

– Lehet, hogy előbb meg kellene, hogy etesselek. Mert ahhoz, amit terveztem, kell némi energia.

Izgatottan az ajkamba harapok.

– Miért, van valami terved?

– Veled mindig.

Azzal megpördít a tengelyem körül és csap egyet a hátsó fertályomra.

– Na, vonszold be azt az ínycsiklandó seggedet a zuhany alá, hogy elindulhassunk végre! Minél hamarabb megkajálunk, annál előbb érünk vissza, hogy basszunk, míg fel nem kel a nap.

Igazából nem olyan otromba, mint ahogy beszél.

Persze, igazuk van: alighanem pontosan olyan.

Egy óra múlva már megyünk is vacsorázni. Drew meglepett egy kivágott, pánt nélküli fehér ruhával, amelynek szegélye közvetlenül a térdem fölött kiszélesedik. A leengedett hajam kissé göndörödik, mert tudom, hogy Drew azt imádja.

Ami a pasimat illeti: le sem tudom venni róla a szemem! Rozsdabarna, bő szárú nadrágot visel, a ropogósra keményített, fehér inge felső gombjait kigombolva hagyta, az ing ujját félig fölgyűrte.

Tüneményes!

Megérkezünk az étterembe.

Mindig is érdekesnek találtam a latino kultúrát. A zenét, meg az embereket is. A vibráló életerejüket, a jókedvüket.

A szenvedélyüket.

Mindez jellemzi az éttermet is, ahol vacsorázunk. Félhomály van, csak az asztalokon álló gyertyák meg a plafonon pislákoló lámpácskák adnak némi fényt. A sarokból, ahol a kis zenekar játszik, bőséggel árad a lüktető ritmus.

Drew spanyolul kér egy kétszemélyes asztalt.

Igen, beszél spanyolul. Meg franciául. És rajta van a japánon is. Önök szerint szexi a hangja? Higgyék el: aki még nem hallotta Drew Evanst idegen nyelven arcpirító szavakat suttogni, az nem is tudja értelmezni a „szexi” szót.

A robusztus felépítésű, fekete hajú hostess a sarokasztalhoz vezet minket.

Nézzenek körül egy pillanatra! Látják, mennyire magára vonja Drew a nők figyelmét pusztán azzal, hogy végigsétál a termen? Látják az elismerő, hívogató pillantásokat?

Mert én látom. Mindig észreveszem.

De nem is ez a pláne. Hanem az, hogy Drew nem. Mert nem néz oda. Egyikükre sem.

Kedves pasik, akik úgy gondolják, hogy egy kis nézelődésből nem lehet baj, tudják meg, hogy tévednek! Mert mi, nők nem hisszük, hogy egyszerűen csak élvezik a panorámát. Nem: mi meg vagyunk róla győződve, hogy másokhoz hasonlítgatnak minket. Hogy megmérettetünk, és könnyűnek találtatunk. És ez fáj. Olyan, mintha papírvágó kést döfnének a szemgolyónkba.

Abszolút tisztában vagyok vele, hogy Drew megkaphatná bármelyik nőt, akihez kedve szottyanna: a Beverly Hills-i topmodellt, a Park Avenue-n éldegélő örökösnőt, bárkit. De ő engem választott. És megküzdött értem. Így aztán, ha elmegyünk valahova, mindig az egekbe szökik az önbizalmam.

Mert nem néz senki másra, csak rám.

Leülünk az asztalhoz és átfutjuk az étlapot.

– Elmagyaráznád még egyszer, hogy csináltad végig az üzleti tudományok főiskoláját úgy, hogy egyszer sem ittál tequilát tisztán?

Kacajra fakaszt a feltoluló emlék.

– Hát úgy, hogy középiskolás koromban csináltunk ilyen tábortüzes bulikat.

Aludtak már úgy, hogy egy üres kétliteres üdítős flakon volt a párnájuk? Nem valami nagy buli, annyit mondhatok.

– És egyszer Billy meg a többi fiú tequilázott – folytatom –, és a végén Billy nyelte le a hernyót. Aztán elkezdett hallucinálni. Bioszból éppen a kétéltűek anatómiáját vettük, és Billy annyira benyomott, hogy szentül meg volt róla győződve, hogy ő béka. Meg arról is, hogy Delores föl akarja boncolni. Beszökdécselt az erdőbe, és három órába telt, mire megtaláltuk. Éppen a földet nyalogatta. Azóta is erősen habozok, hogy megkóstoljam-e a tequilát.

Drew a fejét csóválja.

– Újfent megerősítést nyert az, amit mindvégig tudtam: hogy Billy Warren egy totális, elbaszott idióta, és mindig is az volt.

Már megszoktam Drew Billy elleni szurkapiszkáit. És jelen esetben még csak azt sem mondhatnám, hogy téved.

Így aztán beadom a derekam.

– Ha nem kell lenyelnem a hernyót, teszek egy próbát.

Drew szeme felcsillan, mint a kiskölyöké a bringaboltban.

– Tudod, mit jelent ez?

– Mit?

Fel-le jár a szemöldöke.

– Azt, hogy megtaníthatlak a tequila-testbeszédre.

Abban nem hiszek, hogy jót szexelni csak részegen lehet, de azért nem tagadhatom, hogy nem árt, ha egy kicsit be van állítva az ember.

A liftben vagyunk Drew-val, és több mint spiccesek vagyunk a tequilától. Érzem az ital ízét Drew nyelvén, és vegyül bele némi kesernyés zöldcitrom-aroma is. A fülke falához szegez, a szoknyám jócskán fel van gyűrődve. Így taszigáljuk egymást, és dörgöljük össze a testünket.

Még jó, hogy csak mi ketten vagyunk a liftben… Persze, már úgy el vagyok szállva, hogy tulajdonképpen leszarom.

Betámolygunk a szobába.

Még mindig fogdossuk egymást, és csókolózunk.

Drew bevágja az ajtót, megpördít a tengelyem körül, és egyetlen gyors mozdulattal lerántja rólam a ruhát. Pucér vagyok – leszámítva a tűsarkúmat.

Az asztalra könyökölök. Cipzár szisszen – és már érzem is magamban Drew-t. Becsusszan a farka a két farpofám közé. Puhatolózik, hogy jó helyen jár-e, hogy készen állok-e a dologra?

Ha ő csinálja, mindig készen állok rá.

– Ne hergelj! – nyöszörgök.

A tequilától meg a liftezéstől nagyon beindultam. Ki vagyok éhezve. Drew szép lassan, de tövig benyomja. Én meg sóhajtok egyet.

Ugye, mindenki ismeri a régi mondást, hogy a méret a lényeg? És Drew-nál igazán nincs probléma a mérettel. Nem mintha túl sok összehasonlítási alapom lenne, de az biztos, hogy kétszer akkora, mint Billyé.

Ugye, nem feszélyezem önöket, uraim? Bréking nyúz: így beszélnek a csajok! Legalábbis akkor, amikor önök nem hallják.

Amúgy igazából nem a méret teszi a férfit. Hanem a ritmus, a tempó. Meg az, hogy tudja, mit csinál, hogy pont akkora nyomást fejt ki az érzékeny pontokra, amekkorát kell. Úgyhogy ha legközelebb faroknövesztőt, vagy valami „Csodafütyi” fantázianevű cuccot akarnak rásózni önökre a tévében, spórolják meg az árát.

Vegyék meg inkább a Káma Szútrát.

Drew a hajamba markol, hátrarántja a fejemet, és felgyorsít. Felgyorsít és bekeményít. Az asztal szélébe kapaszkodom, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat.

Megcsókolja a vállamat, és azt súgja a fülembe:

– Jó ez neked, bébi?

Felnyögök.

– Igen… igen… annyira jó!

Erre megint döf egyet rajtam, olyan erővel, hogy beleremeg az asztal.

Én pedig elélvezek, mint egy elszabadult mozdony.

Lebegek. Súlytalan vagyok.

Mennyei érzés.

Drew csípője ismét lassabban mozog. Kihúzza, de úgy, hogy eltartson egy darabig. A mellkasához szorít, és a tíz ujja végigkorcsolyázik a hasamon, majd a mellemre fonódnak, és azt gyúrják-gyömöszölik.

Én pedig hátranyúlok, átkarolom a nyakát, majd odafordítom a fejem, és a szájára tapad a szám.

Imádom a száját, az ajkait, a nyelvét. A csókolózás művészeti ág, és Drew Evans akkora művész, mint Michelangelo.

Végül kicsusszan a testemből, én pedig szembefordulok vele és eltolom egészen az ágyig. Drew leül az ágy szélére, én pedig rámászom, és átkulcsolom a két lábammal a derekát.

Istenem, de jó!

Ez a kedvenc pózom: egymáshoz tapad a mellkasunk, a szánk, egy tűt sem lehet leejteni kettőnk között. A kezembe veszem a férfiasságát, majd szép lassan ráülök. Megfeszül a bensőm, úgy tele vagyok vele. Drew felnyög.

Lassan emelkedik, majd nagy robajjal visszazuhan a testem. Tesztelem az ágy rugózatát.

Nyikorog ezerrel.

Felgyorsítok, így ő egyre mélyebbre hatol. Sikamlós a testünk: megizzaszt a mexikói hőség.

Aztán Drew a kezébe veszi az arcomat. Fel-le jár a bőrömön a két hüvelykujja. Gyengéden, mintha imádkozna hozzám.

Egymáshoz préselődik a homlokunk, és a félhomályban is jól látom, hogy lefelé vándorol a tekintete: nézi, ahogy ki-be jár a testemből.

Én is odanézek.

Erotikus, érzéki látvány.

Kisimítom a homlokából a haját.

És esdeklő hangon megszólalok:

– Mondd, hogy szeretsz!

Nem sűrűn mondja. Inkább mutatja. Én viszont, úgy tűnik, sosem unom meg ezt a szót. Mert valahányszor kimondja, ugyanolyan ámulat tölt el, mint az első alkalommal.

– Szeretlek, Kate.

Még mindig a kezében van az arcom. Mindketten zihálunk, és egyre gyorsabban mozgunk – egyre közelebb járunk a célhoz. Spirituális pillanat ez.

Olyasmi, mint a szentáldozás.

Drew kifulladva azt suttogja:

– Te pedig mondd, hogy sosem hagysz el!

Lágy a tekintete, mint a folyékony ezüst. Szinte könyörög, hogy nyugtassam meg.

Mert minden pimaszsága és önbizalom-túltengése dacára, azt hiszem, valahol még mindig kísérti az a hét, amikor azt hitte, Billyt választottam, és nem őt. Azt hiszem, ezért dolgozik ennyire az ügyön, ezért akarja ennyire megmutatni, hogy engem akar.

Meg akarja mutatni, hogy bölcsen döntöttem.

Lágyan rámosolygok és egyenesen a szemébe nézek.

– Soha – mondom. – Soha nem hagylak el, Drew.

Úgy hangzik ez, mint egy eskütétel.

Két kézzel megragadja ütemesen mozgó csípőmet, és rásegít egy kicsit.

– Istenem, Kate…! – Lecsukódik a szeme.

A szánk pedig kinyílik: egymás leheletét szívjuk be. Drew lüktetve kitágul bennem, én pedig jó erősen satuba fogom.

És együtt megyünk el. Tökéletes összhangban, uniszónóban.

Fényesen ragyog a világ…

Utána Drew szorosan átkarol. Megérintem az arcát, és gyengéden megcsókolom. Az ágyra hanyatlik, és magával ránt engem is. Még mindig én vagyok felül. Így fekszünk ott egy darabig, míg végül lelassul a szívverésünk, a légzésünk.

Aztán Drew fölém hengeredik.

És kezdjük elölről.