FRAGMENTS

TÖREDÉKEK

DAN WELLS

Fordította

BAYER ANTAL

COPYRIGHT © 2013 BY DAN WELLS

Translation Copyright © 2013 by Fumax Kft.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2013

A kötetben idézet olvasható az alábbi műből:

William Butler Yeats: Második eljövetel (Nagy László fordítása)

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Ősz Emili

Tördelő: Szabó Tamás

Nyomdai előkészítés: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket

von maga után!

ISBN 978-963-9861-99-2

Borítóillusztráció: Craig Shields

Borítóterv és tipográfia: Alison Klapthor

EZT A KÖNYVET MINDAZOKNAK AJÁNLOM, AKIK AKÁR CSAK
EGYSZER IS ELISMERTÉK A TÉVEDÉSÜKET. EZZEL NEM GYENGESÉGRŐL VAGY
AZ ELKÖTELEZETTSÉG HIÁNYÁRÓL ADTAK TANÚBIZONYSÁGOT, HANEM
AZ EGYIK LEGNAGYOBB ERÉNYRŐL, AMELLYEL BÁRKI IS RENDELKEZHET –
LEGYEN AZ AKÁR EMBER, AKÁR RÉSZLEGES.

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

– Emelem poharam – mondta Hector – Új Amerika legjobb tisztjére.

A terem poharak csengésétől és száz torok kiáltásától elevenedett meg.

– Cornwell! Cornwell!

A férfiak megemelték korsóikat és üvegeiket, egybehangzó hörpintéssel döntötték magukba az alkoholt, majd amikor kifogyott poharukból az ital, keményen lecsapták az asztalra, vagy egyszerűen lehajították a földre. Samm csendben figyelte őket, szinte észrevehetetlenül finomított a távcsöve beállításán. Bár az ablak homályos volt, látta a katonák vigyorgását és fintorgását, ahogy hátba veregették egymást, nevettek a pajzán tréfákon, és igyekeztek nem nézni az ezredesre.
A kapcsolás úgyis elmond nekik mindent Cornwellről.

A völgy túlsó végén álló fák között, messze a kapcsolás hatótávolságán kívül megbújó Samm nem támaszkodhatott rá.

Megtekert egy gombot a háromlábú állványon, amitől a mikrofon egy tized milliméterrel balra fordult. Ebből a távolságból még a legkisebb szögváltoztatás is jelentős hatással volt arra, hogy a terem melyik részéről vette a hangokat. Beszédhangok vibráltak a fülhallgatójában, szavak és mondatok peregtek gyorsan összemosódva, aztán sikerült kivennie egy másik, Hectoréhoz hasonlóan ismerős hangot – Adrianét, a volt őrmesteréjét.

– …fel sem fogták, hogy mi történt velük – mondta éppen Adrian. – Az ellenség sorai megroppantak, pont úgy, ahogy terveztük, de az első pár percben épp ettől volt még veszélyesebb a helyzet. Nem tudták, merre figyeljenek, egyszerre minden irányba lövöldöztek, mi pedig túlságosan is le voltunk kötve ahhoz, hogy erősítést nyújtsunk neki. Cornwell végig tartotta azt a sarkot, egy pillanatig sem hátrált meg, és az Őrkutya egész idő alatt úgy üvöltött, hogy majdnem belesüketültünk. Neki volt a leghűségesebb Őrkutyája. Egyenesen imádta a gazdáját. Ez volt az utolsó nagy csatánk Vuhanban, és pár nappal később már miénk volt a város!

Samm emlékezett arra a csatára. Szinte pontosan tizenhat évvel azelőtt vették be Vuhant, 2061 márciusában, a város az utolsók között esett el az Elszigetelési Háborúban. De Samm számára ez volt az egyik első bevetés. Még most is fel tudta idézni a hangokat, a szagokat, a lőpor keserű ízét a levegőben. A feje berregett az emlékektől, kapcsolási adatok fantomja rohant át az agyán, és ez elég is volt ahhoz, hogy megnövekedjen az adrenalinszintje. Szinte azonnal felszínre kerültek az ösztönök és a kiképzés hatása, és a sötét domboldalban kuporgó Samm önkéntelenül is felkészült a csak az elméjében létező csatára. Szinte azonnal követte az érzést egy ellentétes reakció – az ismerős helyzet megnyugtató hulláma. Napok óta nem kapcsolt senkivel, és a hirtelen érzés, akár valós volt, akár nem, szinte fájdalmas kényelemérzetként járta át. Lehunyta a szemét, belekapaszkodott az érzésbe, az emlékekre koncentrált, akarta, hogy újra, még erősebben jelenjenek meg, ám pár múló pillanat után elszálltak. Egyedül volt. Kinyitotta a szemét, és újra belenézett a távcsőbe.

Most ételt hoztak elő, nagy fémtálcákat rogyásig telepakolva füstölgő disznóhússal. Connecticutban eléggé gyakoriak voltak a vaddisznó csordák, de főleg az erdő mélyén, távol a Részlegesek lakhelyétől. Jó messzire kellett elmenniük vadászni, hogy egy ilyen ünnepet ülhessenek. A látványtól megkordult Samm gyomra, de nem mozdult.

A távolban a katonák megdermedtek, csak egy pillanatra, de mindannyian egyszerre. Valami olyasmire figyelmeztethette őket a kapcsolás, amit Samm nem érezhetett. Az ezredes, villant át az agyán, és a távcsövet elfordítva Cornwellre nézett. Ugyanolyan rossz állapotban volt, mint addig, csontvázszerű és rothadó, de a mellkasa még mindig emelkedett, nem úgy tűnt, mintha hirtelen rosszabbra fordult volna az állapota. Talán belenyilallt a fájdalom. A teremben a katonák nem vettek róla tudomást, így Samm sem foglalkozott vele. Úgy tűnt, még nem jött el az ideje, a buli folytatódott. Samm belehallgatott egy másik beszélgetésbe, egy újabb visszaemlékezésbe az Elszigetelési Háborúról, majd egy másik, a forradalomról szóló történetbe, de egyik sem kavarta fel olyan mélyen az emlékezetét, mint az őrmester meséje. Végül az oldalasok látványa és a csámcsogás hangja túl soknak bizonyult a számára, és óvatosan előbányászott a zsákjából egy kis szárított marhahúst. Csak halvány utánzata volt a régi bajtársai által élvezettel fogyasztott, zaftos falatoknak, de több a semminél. Ismét belenézett a távcsőbe, pont, amikor Wallace őrnagy emelkedett szólásra.

– Richard Cornwell alezredes ma nem tud szólni hozzátok, de számomra megtiszteltetés, hogy helyette beszélhetek. – Wallace mozgása lassú volt. Nem csak a járása, hanem a gesztusai és a beszédmodora is, minden egyes mozdulata kimért és megfontolt. Ugyanolyan fiatalnak látszott, mint Samm, egy tizennyolc éves emberre hasonlított, de a valódi életkorát tekintve már közelített a húszhoz – a lejárati idejéhez. Még néhány hónap, vagy talán csak pár hét, és ő is elkezd rohadni, mint Cornwell. Sammet kirázta a hideg, szorosabbra húzta a vállán a zubbonyát.

A társaság elhallgatott. Wallace hangja erőteljesen csengett a teremben, fémesen visszhangozva Samm fülhallgatójában.

– Abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy egész életemben az alezredessel szolgálhattam. Személyesen húzott elő a keltetőtartályból, ő irányította a kiképzésemet. A legjobb ember, akivel valaha is találkoztam, és kiváló parancsnoka minden katonájának. Nekünk nincs apánk, de szeretem azt gondolni, hogy ha lenne, az enyém Richard Cornwellre hasonlítana.

Miközben az őrnagy hatásszünetet tartott, Samm a fejét ingatta. Cornwell valóban az apjuk volt minden tekintetben, éppen csak biológiai értelemben nem. Tanította, vezette, megvédte őket, megtett értük mindent, amit egy apának illik. Mindent, amit Sammnek sosem lesz alkalma megtenni. Maximálisra állította a távcső nagyítását, hogy a lehető legközelebbről láthassa az őrnagy arcát. Könnyeket nem látott, de a tekintete komor és fáradt volt.

– Minket arra gyártottak, hogy meghaljunk – folytatta az őrnagy. – Hogy öljünk, és aztán meghaljunk. Az életünknek csak két célja létezik, és az egyiknek tizenöt évvel ezelőtt eleget tettünk. Néha azt gondolom, hogy nem a lejárati idő a legnagyobb kegyetlenség, hanem az, hogy tizenöt év után értesültünk róla. A legfiatalabbaknak lesz a legrosszabb közületek, mert ti mentek el utoljára. Háborúban születtünk, megdolgoztunk a dicsőségért, most pedig itt ülünk, egy omladozó teremben, és nézzük egymást, ahogy meghalunk.

A Részlegesek ismét megdermedtek, ezúttal még látványosabban, néhányan fel is ugrottak. Samm vadul lendítette oldalt a távcsövét, az ezredest keresve, de az őrnagyra koncentrált nagyítás miatt elvesztette a támpontokat, pár másodpercig pánikszerűen keresgélt, miközben hallotta a katonák „Az ezredes!” és „Eljött az idő!” kiáltásait. Végül hátrahúzódott, újra beállította a távcsövet, és a jó mérföldnyi távolságból újból ránagyított a teremre. Megtalálta az ezredes ágyát, amely a díszhelyet foglalta el a terem közepén, és látta, hogy az öregember rázkódik és köhög, fekete vércseppek csordulnak ki a szája sarkán. Máris úgy nézett ki, mint egy hulla, a sejtjei degenerálódtak, a teste szinte Samm és a többi katona szeme láttára rohadt el. Rángatódzott, eltorzult az arca, csapkodott, majd nem mozdult többé. A terem elcsendesedett.

Samm falfehéren figyelte, ahogy a katonák előkészítették a rituális halotti szertartást. Egyetlen szó nélkül tágra nyitották az ablakokat, elhúzták a függönyöket, bekapcsolták a ventilátorokat. Az emberek sírással, szónoklatokkal, nyöszörgéssel és fogcsikorgatással fogadják a halált. A Részlegesek pedig úgy, ahogy csak ők tudják: a kapcsoláson át. A szervezetüket harcmezőre tervezték. Amikor meghaltak, kibocsátottak magukból egy adathalmazt, amely figyelmeztette a bajtársaikat a veszélyre, és ezt észlelvén, ők is újabb adatkibocsátással terjesztették a hírt. A ventilátorok csattogtak a levegőben, és szétfújták az adatokat a világba, hogy mindenki hozzájuk kapcsolódhasson, és megtudhassa, hogy egy nagy ember halt meg.

Samm feszülten várt, érezte, hogy a szellő simogatja az arcát. Akarta is érezni, meg nem is. Kapcsolat és fájdalom, közösség és bánat. Elkeserítő közelségben álltak ezek egymáshoz újabban. Nézte a falevelek rebbenését lent, a völgyben, nézte az ágak finom ingadozását a szélben. Nem érkeztek adatok.

Túl messze volt.

Samm elrakta a távcsövet és a direkcionális mikrofont, a zsákjába helyezte mindkettőt a kis napelemmel együtt. Kétszer is átkutatta a helyet, nehogy maga után hagyjon valamit – ellenőrizte, hogy az élelem a műanyag zacskóval együtt a táskában van, a fülhallgatók a helyükön a zsákban, a puskája a vállán. Még a háromlábú állvány nyomát is elkotorta a csizmájával. Semmi sem jelezte, hogy valaha is ott járt.

Még egy utolsó pillantást vetett ezredesének búcsúztatására, felhúzta a gázálarcát, és visszatért a száműzetésbe. Abban a raktárban nem volt hely dezertőröknek.

MÁSODIK FEJEZET

A nap keményen sütött át a réseken, szaggatott sárga háromszögeket rajzolva ki odalent, a töredezett utcákon. Kira Walker gondosan figyelte az utat egy mély, belvárosi kanyon alján rozsdásodó taxi mögé kuporodva. A fű, a cserjék, a facsemeték mozdulatlanul álltak a repedt aszfalton, nem érte őket a szél. A város tökéletesen megdermedt.

De most valami megmozdult.

Kira a vállához emelte a puskáját abban a reményben, hogy a teleszkópos irányzékkal jobban lát, majd eszébe jutott – immár sokadszorra – hogy a múlt héten letörött az irányzék, amikor rászakadt egy barlang. Káromkodott, és leeresztette a puskát. Amint itt végeztem, keresek egy másik fegyverboltot, és szerzek egy újat, mondta magában. Végignézett az úton, próbálta különválasztani a formákat és az árnyakat, majd újra felemelte a puskáját, mielőtt megint halkan megeresztett egy újabb szitkot. A szokás hatalma. Lehúzta a fejét, és a taxi túlsó végéhez sietett. Vagy harminc méterrel arrébb egy szállító furgon félig belógott az útra, az elfedheti a mozgását bárki – vagy bármi – elől. Kitekintett, közel egy percen át bámult a mozdulatlan utcára, majd a fogát összeszorítva futni kezdett. Nem dördültek fegyverek, nem csattogott, nem üvöltött fel semmi. A teherautó bevált. Kira bekocogott mögé, fél térdre ereszkedett, és kikandikált a lökhárító mögül.

Egy jávorantilop haladt át a bozótban, hosszú szarva az ég felé kunkorodott, nyelvével a törmeléken áttolakodó hajtásokat és kisebb növényeket kóstolgatta. Kira nem mozdult, feszülten figyelt, túlságosan erős volt benne az üldözési mánia ahhoz, hogy elhiggye, az imént is ezt a jávorantilopot látta mozogni. A magasban egy kardinálispinty rikoltozott, pillanatokon belül csatlakozott hozzá egy másik, élénkvörös villámként cikázva üldözték egymást a villanydrótok és a közlekedési lámpák között. A jávorantilop békésen, önfeledten majszolgatta egy juharpalánta zöld leveleit. Kira addig nézte, amíg meg nem győződött róla, hogy nincs semmi más látnivaló, aztán egy kicsit tovább, hátha mégis van. Manhattanben az ember sosem lehet eléggé óvatos – amikor legutóbb itt járt, Részlegesek támadtak rá, ezúttal pedig már egy medve és egy párduc is megkergette. Az emlék hatására, megfordult és hátranézett. Semmi. Lehunyta a szemét, és koncentrálva próbált „megérezni” egy Részlegest a közelben, de nem ment. Ahogy korábban sem, úgy nem, hogy tudott volna róla, még akkor sem, amikor egy egész hetet töltött Samm közelében. Kira is Részleges volt, de másmilyen – úgy tűnt, nincs meg benne a kapcsolás és néhány más rájuk jellemző vonás, valamint ugyanúgy látszott rajta az idő múlása, mint egy emberen. Nem tudta pontosan, hogy micsoda, és nem volt kihez fordulnia a válaszért. Még beszélni sem tudott volna róla, egyedül Samm és az őrült Részleges tudós, dr. Morgan tudta a titkát. Még a párjának – egyben a legjobb barátjának – Marcusnak sem mondta el.

Végigfutott rajta a hideg, és fintorogva gondolt arra a kényelmetlen zavarodottságra, amely minden alkalommal jelentkezett, amikor kérdéseket tett fel önmagával kapcsolatban. Ezért jöttem ide. Hogy választ kapjak a kérdéseimre.

Megfordult, leült a töredezett aszfaltra, a teherautó leeresztett kerekének támaszkodva megint elővette a noteszét, bár mostanra már kívülről tudta a címet: az 54. utca és a Lexington sarka. Hetekbe telt, mire kinyomozta, és még további napokba, amíg eljutott idáig a romokon keresztül. Talán túl óvatos…

Megrázta a fejét. Olyan nincs, hogy „túl óvatos”. A lakatlan területeken túl nagy a veszély ahhoz, hogy kockáztatni merjen, és Manhattan mindnél veszedelmesebb. Elővigyázatosan járt el, és még mindig életben volt, nem fog felborítani egy bevált stratégiát.

Ismét a címre nézett, majd fel a viharverte utcatáblákra. Igen, ez az a hely. Visszadugta a noteszt a zsebébe, és felemelte a puskáját. Ideje bemenni.

Ideje felkeresni a ParaGent.

Az irodaház ajtói és a padlótól a plafonig érő ablakai üvegből voltak, de a Szakadás után az üveg nem bírta sokáig, és most a teljes földszint védtelenül ki volt téve az elemeknek. Nem ez volt a központja a ParaGennek – az valahol nyugatra, az ország túlsó végében helyezkedett el – de most ez is megtette. Egy pénzügyi osztály, amelyet csak azért telepítettek Manhattanbe, hogy kapcsolatban legyen más óriásvállalatok pénzügyi osztályaival. Több heti kutatásba került egyáltalán kideríteni ennek az irodának a létezését. Kira óvatosan lépkedett a pozdorjává tört biztonsági üveg darabkái és az épület felsőbb szintjeiről lezuhant oldalfalak és homlokzati elemek halmai között. A tizenegy évnyi elhanyagoltság alatt a padlón olyan vastagon telepedett meg a por, hogy már apró gazok kezdtek kinőni belőle. Az egykor elegáns műanyag borítású padokat kikezdte a nap és az eső, és mintha macskakarmok tépték volna szét őket. Egy széles íróasztal, ami valószínűleg a recepció lehetett, most viharverten, megdőlve, szétszóródott sárga műanyag névtáblák epicentrumaként állt. A falon egy tábla több tucat céget sorolt fel. Kira végignézte a koszos listát, amíg meg nem találta a ParaGent: huszonegyedik emelet. A recepció mögötti falban három lift ajtaja kínálkozott, bár az egyik elgörbülve lógott a keretében. Kira elment mellettük, egyenesen a hátsó sarokban található lépcső ajtajához tartott. A falon egy sötét panel jelezte a mágneszár érzékelőjének a helyét, de áram nélkül nem szolgált semmire – a legnagyobb problémát a zsanérok jelentették. Kira nekifeszült, először csak finoman próbálta erőltetni, aztán határozottabban, mivel az elöregedett zsanérok ellenálltak. Végül az ajtó megadta magát, Kira belépett, és felnézett az előtte emelkedő lépcsőkre.

– A huszonegyedik emeleten – sóhajtott fel. – Naná.

A régi épületek nagy része kiszámíthatatlan volt, a Szakadás utáni első tél túl veszélyessé tette őket: az ablakok kitörtek, a csövek felrobbantak, tavaszra a szobák falait és padlóját átjárta a nyirkosság. Tíz fagyás- és olvadásciklussal később a falak meggörbültek, a plafonok megereszkedtek, a padlók darabokra estek szét. A fát és a szőnyegeket megtámadta a penész, a résekbe rovarok ásták be magukat, és az egykor szilárd szerkezet ingatag, porladozó törmeléktoronnyá vált, egyetlen rúgás, egyetlen lépés, egyetlen hangosabb kiáltás elég volt ahhoz, hogy az egész összedőljön. A nagyobb épületek azonban tartósabbnak bizonyultak, főleg az ennyire újak – ezeknek a csontvázát acélgerendák, az izmaikat betontömbök és karbonszálak jelentették. Bár az üvegből, vakolatból, glettelésből és szőnyegekből álló bőr, hogy a hasonlatnál maradjunk, így is gyengének bizonyult, maga az épület robusztus volt. Ez a lépcső különösen jó állapotban maradt meg, poros volt ugyan, de nem koszos, és a levegő furcsa pállottságából Kira arra gondolt, hogy talán a Szakadás óta el van zárva. Ettől valami kísérteties, kriptaszerű hangulat fogta el, bár eddig nem látott senkit, aki itt lett volna eltemetve. Átvillant az agyán, hogy hátha feljebb van valaki – valaki, aki éppen a lépcsőházban tartózkodott, amikor az RM utolérte, és azóta be van ide zárva – de lassan felért a huszonegyedikre, és nem látott egyetlen holttestet sem. Eszébe jutott, hogy talán jobban körül kellene néznie, hogy levezesse a huszonegy emeletnyi feszültséget, de aztán meggondolta magát. Elég hulla volt így is ebben a nagyvárosban, az utcán rekedt autók felében voltak csontvázak, a lakásokban és az irodákban meg további milliók. Eggyel több vagy kevesebb tetem egy rég elfelejtett lépcsőházban nem változtat semmin. A zsanérok sikoltottak, ahogy Kira feltépte az ajtót, és belépett a ParaGen irodájába.

Persze, ez nem a központi irodájuk volt, azt pár héttel korábban egy fényképen látta Kira. Ott állt ő, gyerekként, az apjával és a befogadójával, Nanditával, egy nagy üvegépület előtt, a háttérben havas hegyorommal. Nem tudta, hogy hol készülhetett a kép, nem is emlékezett rá, ahogy arra sem, hogy ismerte volna Nanditát a Szakadás előtt – ám mégis ott volt ez a kép. Kira alig volt ötéves, amikor véget ért a világ, a képen talán még csak négy. Mi következett ebből? Ki volt Nandita valójában, és milyen kapcsolatban állt a ParaGennel? Ott dolgozott? És az apja? Annyit tudott róla, hogy egy irodában dolgozott, de ahhoz túl kicsi volt még, hogy ennél többre is emlékezzen. Ha Kira valóban Részleges, valami laboratóriumi kísérlet eredménye lenne? Egy véletlen baleseté? Vagy egy prototípus? Miért nem beszélt erről soha Nandita?

Bizonyos tekintetben ez volt a legnagyobb kérdőjel. Kira közel tizenkét éven át élt Nanditával. Ha Nandita tudta, hogy ő kicsoda valójában, ha egész idő alatt tudta, és sosem szólt róla egy szót sem – ez nagyon nem tetszett Kirának.

A gondolattól elborzongott, ahogy az előbb az utcán is. Hamisítvány vagyok. Mesterséges teremtmény, amely csak hiszi magáról, hogy ember. Ugyanolyan hamis vagyok, mint az a márványerezetet utánzó burkolat az íróasztalon. Belépett az előszobába, és megérintette a hámló íróasztalt a recepción. Festett műanyag, préselt műanyag alapon. Még csak nem is természetes anyag, nemhogy valódi. Felnézett, erőt vett magán, hogy elűzze a kényelmetlen érzéseket, és csak a feladatra koncentráljon. A recepció széles volt manhattani viszonylatban, a tág teremben osztott párnás bőrkanapék álltak egy sziklaszerkezet mellett, amely valószínűleg ivókút lehetett valamikor. Az íróasztal mögötti falon ott feszített masszívan a ParaGen fémlogója, ugyanaz, mint azon az épületen, a fényképen. Kira kinyitotta a táskáját, elővette a gondosan összehajtott fotót, és összehasonlította a két képet. Azonosak voltak. Eltette a fotót, megkerülte az íróasztalt, és óvatosan átlapozgatta a szétszórtan rajta fekvő papírokat. A lépcsőházhoz hasonlóan ennek a teremnek sem volt kapcsolata a külvilággal, így el volt zárva az időjárás viszontagságaitól. A papírlapok már megsárgultak, de épek és rendezettek voltak. A többségük lényegtelen információkat tartalmazott: telefonkönyvek, cégbrosúrák, és a regény, amit a recepciós olvashatott. Szeretlek a halálig, a címlapon egy véres késsel. Talán nem éppen politikailag korrekt olvasmány világvége idején, de a recepciós nem is lehetett itt, amikor a Szakadás megtörtént. Nyilván evakuálták, amikor az RM masszívan terjedni kezdett, vagy talán már akkor, amikor elszabadult, sőt, talán már a Részleges Háború kezdetekor. Kira megütögette a könyvet az ujjával, és észrevette, hogy a könyvjelző a kötet háromnegyedénél van. Sosem tudta meg, hogy ki és kit szeretett a halálig.

Kira ismét belenézett a telefonkönyvbe, és észrevette, hogy a négy számjegyű mellékek némelyike egyessel kezdődött, mások kettessel. Talán két szintet foglalt el az iroda? Átpörgette a lapokat, és hátul látott hosszabb, tízjegyű számokat is. Több is 1303-mal kezdődött, aztán meg 1312-vel. A felnőttektől tudta, azoktól, akik emlékeztek a régi világra, hogy az ország különböző területeinek más és más előhívójuk volt, de arról fogalma sem volt, hogy melyik minek felel meg, és ez a telefonkönyvből sem derült ki.

A brosúrák szépen, rendezetten álltak az íróasztal egyik sarkán, a címlapon egy stilizált kettős spirállal és a Kira fotóján is látható épülettel, bár más szögből fényképezve. Kira felemelt egyet, hogy közelebbről megnézze. Hasonló épületeket látott a háttérben, amelyek közül kiemelkedett egy magas, robusztus, látszólag hatalmas jégkockákból emelt épület. Az oldal alján folyóbetűkkel egy mottó: „Felülmúljuk önmagunkat”. A belső oldalakon mosolygós arcképek és genetikai módosítások reklámjai – kozmetikai módosítások a szem vagy a haj színének megváltoztatására, egészségügyi módosítások a veleszületett betegségek eltávolítására vagy más betegségek elleni rezisztencia növelésére, illetve esztétikai módosítások, hogy laposabb legyen az ember hasa, nagyobb a melle, vagy legyen erősebb, gyorsabb, javuljanak az érzékszervei vagy a reakcióideje. A Szakadás előtt annyira elterjedtek már a genetikai módosítások, hogy szinte minden Long Island-i túlélő részesült néhányban. Még a pestisbébik is, akik túl kicsik voltak a Szakadás idején, hogy emlékezzenek a korábbi életre, kaphattak génmódosításokat a születésük előtt. Világszerte szokványos beavatkozásnak számítottak minden kórházban, és számos módosítást a ParaGen fejlesztett ki. Kira mindig azt hitte, hogy a szabványos gyerekkori módosításokat végezték el rajta, és időnként eszébe jutott, hogy hátha valami többet is kapott: a szülei DNS-ének köszönhette vajon, hogy olyan jó futó, vagy valami korai génmódosításnak? Most már tudta, hogy azért ilyen gyors, mert Részleges. Egy laboratóriumban előállított ideális ember.

A brosúra utolsó részében közvetlenül a Részlegesekről esett szó, bár ott BioSynth néven említették őket, és sokkal több modell létezett, mint Kira gondolta volna. Elsőként a katonai Részlegeseket mutatták be, inkább sikertörténet formájában, mint megrendelhető termékként: a vezető biotechnológiai megoldást egymillió sikeres tesztelés igazolta a gyakorlatban. A katonai modellt természetesen nem lehetett „megvenni”, de a füzetben több, kevésbé humanoid változata is volt ugyanannak a technológiának: hiperintelligens Őrkutyák, dús sörényű, szelíd oroszlánok, akiket háziállatként is lehetett tartani, de még egy MyDragon™ nevű modell is, amely úgy nézett ki, mint egy házimacska méretű nyakigláb, szárnyas gyík. Végül az utolsó oldal új Részleges fajtákat reklámozott, köztük a katonai modellen alapuló biztonsági őrt, továbbiakat pedig online lehetett megtekinteni. Hát ez lennék én? Biztonsági őr, szerelmi rabszolga, vagy valami más beteg szemét, amit ezek az alakok árusítottak? Kira újra átolvasta a brosúrát, keresett benne valami nyomot vagy jelet, ami őrá utalhat, de nem volt benne semmi más. Eldobta, és felvett egy másikat, de az ugyanaz a tartalom volt, másik címlappal. Azt is eldobta, és káromkodott egyet.

Nem egy egyszerű termék vagyok egy katalógusban, gondolta Kira. Valamilyen célból hoztak létre. Nanditának valamilyen oka volt rá, hogy maga mellett tartson, hogy megfigyeljen. Alvó ügynök lennék? Lehallgató berendezés? Gyilkos? Az a Részleges tudós, aki foglyul ejtett, dr. Morgan… amikor megtudta, hogy mi vagyok, majdnem felrobbant az idegességtől. Az a nő a legijesztőbb személy, akivel valaha találkoztam, és már a gondolattól is, hogy mi lehetek én, rettegni kezdett.

Valamilyen célból hoztak létre. De mi ez a cél? Jó vagy rossz?

Akármi legyen is a válasz, nem egy cégbrosúrából fogja megtudni. Megint megfogott egyet, beledobta a zsákjába, hátha jól jön még, aztán felkapta a puskáját, és a legközelebbi ajtó felé indult. Ilyen magasságban aligha találkozhat bármilyen veszéllyel, de… annak a sárkánynak a képétől ideges lett. Sosem látott ilyet az életben, sem a sárkányhoz, sem az oroszlánhoz, sem máshoz hasonlót, de egy kis óvatosság nem árt. Az ellenség barlangjában tartózkodott. Mesterséges fajok, amelyeket engedelmes háziállatnak terveztek meg, gondolta magában. Azért nem láttam ilyeneket, mert mind meghaltak, levadászták őket az igazi állatok, akik tudják, hogyan kell túlélni a vadonban. Ez a gondolat valamiért lesújtotta, és egyáltalán nem nyugtatta meg. Még mindig előfordulhatott, hogy az egyik teremben tetemek egész sorát találja. Annyi ember halt meg itt, hogy a város gyakorlatilag olyan volt, mint egy kripta. Az ajtó felé nyúlt, összeszedte a bátorságát, és belökte.

A túlsó oldalról nekirontott a légáramlat. Frissebb és gazdagabb volt, mint a halott levegő a hallban és a lépcsőházban. Az ajtó egy rövid folyosóra nyílt, tele irodákkal, Kira látta a végében a kitörött ablakok sorát. Bekukkantott az első iroda ajtaján, amelyet egy fekete gurulós székkel támasztottak ki, és egy pillanatra elállt a lélegzete, amikor három sárgásbarna színű fecske hirtelen felröppent az egyik könyvespolcon rakott fészkéről. Arcát megérintette az üvegtelen ablakokon át betóduló meleg szél, és felborzolta azt a pár hajszálát, amely nem volt hátrakötve lófarokban. A terem ablakai a padlótól a plafonig értek egykoron, ezért most úgy nézett ki, mint egy sziklába vésett barlangmélyedés. Kira óvakodva nézett ki a város benőtt romjaira.

Az ajtón a DAVID HARMON név állt. Az iroda néhai tulajdonosa spártai módon rendezte be a szobáját: egy világos műanyag íróasztal, egy madárürüléktől elfedett könyvespolc, egy kifakult tábla a falon. Kira a vállához szorított puskával lépett be, azt nézte, hogy van-e valamilyen nyilvántartás, amit átböngészhetne, de nem volt ott semmi – még számítógép sem, bár azon úgysem tudott volna keresgélni áram nélkül. Közelebb lépett a könyvespolchoz, próbálta elolvasni a címeket anélkül, hogy hozzá kelljen érnie az ürülékhez, és látta, hogy pénzügyi szakkönyvek sorakoznak egymás mellett. David Harmon könyvelő lehetett. Kira még egyszer utoljára körülnézett egy váratlan felismerésben reménykedve, de az iroda üres volt. Visszalépett a folyosóra, és próbálkozott a következővel.

Tíz iroda áttekintése után még mindig nem talált semmit, ami segített volna a rejtélyek megoldásában, csak néhány főkönyvet, egy-két iratszekrényt, de ezek is vagy üresek voltak, vagy csak nyereség-kimutatásokat tartalmaztak. A ParaGen undorítóan gazdag volt, ennyit már biztosan tudott, de szinte semmi mást.

A valódi információk a számítógépeken lehetnek, de mintha egyetlen gép sem lett volna az irodában. Kira zavarodottan ráncolta össze a homlokát, hiszen állandóan azt hallotta a régi világról, hogy minden tekintetben a számítógépekre támaszkodtak. Miért nem volt ebben az irodában egyetlen olyan lapos képernyő vagy fémes torony sem, amit szinte mindenhol látott? Sóhajtott egyet, és frusztráltan csóválta a fejét, hiszen tudta, még ha meg is találná a számítógépeket, nem tudna mit kezdeni velük. Persze, használt gépeket a kórházban, medikompokat és vizsgálókészülékeket, amikor szükség volt rájuk egy kezelés vagy egy diagnózis miatt, de azok többnyire egyedi, egyetlen célra alkalmas eszközök voltak. A régi világ számítógépei egy világszerte azonnali kommunikációra képes hatalmas hálózat részét képezték. Mindent számítógépeken tároltak, a könyvektől és a zenéktől kezdve egészen a ParaGen nagyszabású terveiig. Csakhogy ezekben az irodákban nem voltak számítógépek…

De ebben volt egy nyomtató. Kira megállt az emelet utolsó irodájában, és egy kis asztalt bámult. Az iroda nagyobb volt a többinél, az ajtón a GUINEVERE CREECH név állt, valószínűleg a helyi igazgatóhelyettes lehetett, vagy minek is hívták ezeket. A padlón szanaszét szórva üres papírlapok, amelyek összegyűrődtek és kifakultak a kitört ablakon bezúduló viharok hatására, az íróasztal mellett pedig egy kisebb asztal. Kira felismerte, hogy nyomtatóról van szó – otthon, a kórházban, tucatjával látott ilyeneket, bár a tintahiány miatt használhatatlanok voltak. Egyszer pont őt bízták meg azzal a feladattal, hogy helyezze azokat át az egyik szekrényből a másikba. A régi világban arra szolgáltak, hogy közvetlenül a számítógépről ki lehessen nyomtatni a dokumentumokat, ha tehát van nyomtató a szobában, az azt jelenti, hogy kell itt lennie egy számítógépnek is, vagy legalább kellett lennie valamikor. Felemelte, hogy jobban megnézze. Nem volt zsinórja, de még helyet sem látott a csatlakoztatáshoz, tehát drót nélküli lehetett. Visszatette, letérdelt a földre, és benézett a kis asztal alá – semmi. Miért szedte össze és vitte el valaki az összes számítógépet? Hogy elrejtse az adatokat, amikor a világ darabokra hullott? Nyilván nem ő az első, akinek eszébe jutott eljönni ide. Elvégre a ParaGen állította elő a Részlegeseket, ők voltak a világ vezető szakértői a biotechnológia terén. Még ha a Részleges Háborút nem is lehetett a nyakukba varrni, a kormány biztos felvette velük a kapcsolatot az RM gyógymódjának ügyében. Feltéve, persze, hogy a kormánynak nem volt arról tudomása, hogy a Részlegesek magukban hordozzák a gyógymódot. Kira elhessegette ezt a gondolatot. Nem azért jött, hogy összeesküvés-elméleteken agyaljon, hanem azért, hogy kiderítse a tényeket. Talán elkobozták a számítógépeiket?

Négykézláb állva nézett körül a teremben, és ebből a szemszögből észrevett valamit, amit addig nem: egy csillogó fekete kört az íróasztal fekete fémkeretében. Ahogy megmozdította a fejét, a fekete kör pislogott, hol érte a fény, hol nem. Kira összeráncolta a homlokát, felállt, és csóválni kezdte a fejét, annyira hihetetlennek találta, hogy ilyen buta és egyszerű a megoldás.

Az íróasztalok voltak a számítógépek.

Most, hogy már látta, nyilvánvalónak tűnt. A világos műanyagasztalok szinte tökéletes másai voltak a medikomp képernyőknek, amelyeket ő is használt a kórházban, csak nagyobban. A gép agya – a processzor, a merevlemez és maga a számítógép – bele volt építve a fémkeretbe, és amikor bekapcsolták, az egész íróasztal életre kelt, érintőképernyőkkel, billentyűzettel és mindenfélével együtt. Ismét letérdelt, ellenőrizte a keret fémlábainak talapzatát, és diadalittasan felkiáltott, amikor megtalálta a padlóba süllyesztett konnektorhoz illeszkedő rövid, fekete zsinórt. A hangra újabb verébcsapat riadt fel és repült el. Kira elmosolyodott, bár győzelemről aligha lehetett beszélni – hiába találta meg a számítógépeket, ha nem tudja bekapcsolni azokat. Szüksége lenne egy töltőegységre, márpedig nem hozott magával, amikor sietve elhagyta East Meadow-t. Ostobának érezte magát, amiért nem gondolt erre, de most már nem volt mit tenni. Meg kell próbálnia szerezni Manhattanben, esetleg egy elektronikai szakboltból. A Szakadás óta a szigetet túl veszélyesnek tartották, ezért a nagy részét még nem rabolták ki. De nem lelkesedett attól a gondolattól sem, hogy a huszonegyedikre kelljen felcipelnie egy huszonöt kilós generátort.

Kira lassan, hosszasan fújta ki a levegőt, igyekezett összeszedni a gondolatait. Meg kell tudnom, hogy ki vagyok. Meg kell tudnom, hogyan kapcsolódik mindehhez az apám és Nandita. Meg kell találnom a Trösztöt. Ismét elővette a képet, amelyen apjával és Nanditával együtt a ParaGen épületegyüttese előtt állnak. Valaki ráírta: Találd meg a Trösztöt. Kira még azt sem tudta pontosan, hogy mi az a Tröszt, azt meg pláne, hogy merre keresse. De még azt sem, hogy ki hagyta neki ott a fotót, és ki írta rá az üzenetet, bár a kézírásból feltételezte, hogy Nandita volt az. Hatalmas súlyként nehezedett rá mindaz, amit nem tudott. Behunyta a szemét, próbált mély levegőt venni. Minden reményét ebbe az irodába helyezte, a ParaGen egyetlen olyan részére, amelyhez hozzáférhetett, és most szinte elviselhetetlennek érezte, hogy nem talált ott semmi használhatót, még csak valami újabb nyomot sem.

Felállt, gyorsan az ablakhoz ment, hogy levegőhöz jusson. Alatta terült el Manhattan, félig város, félig erdő, feltörekvő fák és indák karjaiban omladozó épületek zöld tömege. Olyan nagy volt, olyan nyomasztóan nagy – és ez még csak egy város volt, azon túl további városok, államok és országok terültek el, más kontinensek, amelyeket még csak nem is látott soha. Kira elveszettnek érezte magát, leteperte a tudat, hogy egy ilyen nagy világban egyszerűen lehetetlen rátalálni akár csak egyetlen apró titokra is. Nézte, ahogy elrepül egy madárraj, tudomást sem véve róla és a gondjairól – véget ért a világ, és nekik még csak fel sem tűnt. Hiába tűnik el az utolsó gondolkodó faj, attól a nap még mindig felkel, a madarak még mindig repülni fognak. Mit számít valójában, hogy sikerrel jár, vagy kudarcot vall?

Aztán felemelte a fejét, összeszorította a fogát, és hangosan megszólalt.

– Nem adom fel – jelentette ki. – Nem számít, hogy milyen nagy a világ! Ez csak azt jelenti, hogy több helyen tudok kutakodni.

Kira visszafordult az irodába, az irattartó szekrényhez lépett, és kihúzta az első fiókot. Ha a Trösztnek köze volt a ParaGenhez, ha talán valamilyen titkos projekt kapcsolatban állt a Részlegesek vezetésével, ahogy azt Samm feltételezte, akkor ennek a pénzügyi irodának valamilyen kifizetéseket kellett eszközölnie, és arról lehetne találni egy nyilvántartást. Kira letörölte a port az asztallapról, és mappákat vett elő az irattartóból. Sorról sorra, tételről tételre, kifizetésről kifizetésre nézte át az iratokat. Amikor végzett egy mappával, ledobta a földre, az egyik sarokba, és egy újabba kezdett. Teltek az órák, és Kira csak akkor hagyta abba az olvasást, amikor már túl sötét lett. Az éjszakai levegő hideg volt, és bár eszébe jutott, hogy gyújthatna egy kisebb tüzet – az egyik íróasztalon, ahol meg tudja akadályozni a tovaterjedését –, végül elvetette az ötletet. Az utcán a tábortüzeket könnyű volt elrejteni az esetleges figyelők elől, de innen akár mérföldekre is látható lenne a fény. Így hát inkább visszahúzódott a lépcső tetején található hallba, becsukta az összes ajtót, a hálózsákját a recepció által védett területen helyezte el. Felnyitott egy tonhalkonzervet, és csendben megette a sötétben. Kézzel evett, elhitette magával, hogy szusit falatozik. Nem aludt mélyen, és mihelyt reggel felébredt, azonnal munkához látott ismét, átfésülte a mappákat. Már rendesen a délelőtt közepén járt, amikor végre talált valamit.

– Nandita Merchant – olvasta fel. A hosszú kutatás után izgatott borzongás futott végig rajta. – 51 112 dollár kifizetve 2064. december 5-én. Átutalás folyószámlára, a Colorado állambeli Arvadába. – Bérszámfejtés volt, egy hosszú lista, amelyen a teljes multinacionális cég alkalmazottai szerepeltek. Kira felhúzta a szemöldökét, miközben újra elolvasta ezt a sort. Nem derült ki belőle, hogy mi volt Nandita munkája, csak az, hogy fizettek neki, de még az sem volt világos, hogy havi vagy éves bérről volt szó. Netán egyszeri kifizetésről, egy konkrét feladatra? Visszatért a főkönyvekhez, és miután megtalálta az előző hónapit, gyorsan átlapozta, amíg rá nem lelt megint Nandita nevére. – 51 112 dollár kifizetve november 27-én – olvasta fel Kira, és ugyanezt látta november 7-ére is. Tehát a kétheti bére volt ennyi, ami egy évre kivetítve… mintegy egymillió kétszázezer dollár. Egész soknak hangzik. Kira nem rendelkezett összehasonlítási alapokkal a régi világ bérezését illetően, de ahogy végigfutott a listán, látta, hogy az 51 112 dollár a legmagasabb összegek egyike.

– Tehát nagykutya volt a cégnél – morogta maga elé Kira, hangosan gondolkodva. – Többet keresett az átlagnál, de mi volt a munkája?

Meg akarta keresni az apját is, de nem tudta a családnevét. Őt azok a katonák keresztelték el Walkernek, akik rátaláltak a Szakadás után, mivel rengeteget gyalogolt a kihalt városban, ételt keresve. Kira, a gyalogló. Olyan kicsi volt még akkor, hogy nem emlékezett a családnevére, sem az apja munkahelyére, de még arra sem, hogy melyik városban éltek…

– Denver! – kiáltott fel, ahogy hirtelen a tudatába hasított a név. – Denverben laktunk! Az Colorado államban van, ugye? – Ismét ránézett a Nandita nevét tartalmazó sorra. Arvada, Colorado. Közel van az Denverhez? Gondosan összehajtotta a kitépett lapot, és a zsákjába tette, miközben megfogadta, hogy majd keres egy atlaszt valamelyik könyvesboltban. Újra átvizsgálta a bérlistát, apjának a keresztnevét, az Armint keresve, de a listát családnév szerint rendezték, és a több tízezer név között megtalálni egyetlen Armint eléggé reménytelennek tűnt. Amúgy is csak annyit érne el vele, hogy megerősíti, amit a fénykép sugallt, miszerint Nandita és az apja ugyanott dolgoztak, ugyanannál a cégnél. De abból még mindig nem derülne ki, hogy mit csináltak és miért.

Egy újabb, kutatásokkal töltött nap, amely nem hozott semmi használhatót. Kira ingerültségében felhorkant, és az utolsó mappát kihajította az egyik kitört ablakon, de már abban a pillanatban korholni kezdte önmagát, amiért felkelthette ezzel a városban esetlegesen portyázók figyelmét. Amire persze nem volt sok esély, de akkor sem okos dolog kihívni maga ellen a sorsot. Hátralépett az ablaktól, és remélte, ha valaki mégis látta a kizuhanó papírokat, a szélnek vagy valami kóbor állatnak a számlájára írja, majd továbbment a második szintre.

Pontosabban a huszonkettedikre, emlékeztette magát Kira, miközben felvánszorgott a lépcsőn. Ennek a szintnek az ajtaja furcsa módon nem volt alaposan bezárva, és ahogy belépett rajta, munkafülkék egész tengerének a közepén találta magát. Itt nem volt recepció, csak néhány iroda, azokon kívül pedig mindenhol csak alacsony válaszfalak és megosztott munkaterületek. A kabinok nagy részében számítógépeket látott, vagy pedig hordozható számítógépek befogadására alkalmas helyeket – ezen a szinten nem voltak olyan előkelő asztalnyi képernyők –, de leginkább azokra a fülkékre figyelt fel, amelyekben kóbor zsinórok lógtak. Ahol számítógépeknek kellett volna lenniük, de mégsem voltak.

Kira megdermedt, és alaposan végigpásztázta a termet. Szelesebb volt, mint az eggyel alatta levő szint, a kitörött ablakok hosszú sora és a levegő áramlását megtörő irodafalak hiánya miatt. A munkafülkék közötti válaszfalakon átrepült egy-egy papírlap vagy pormacska, de Kira nem vett róluk tudomást, inkább a hozzá legközelebb eső hat íróasztalt vette szemügyre. Ezek közül négyben nem volt semmi különleges – monitor, billentyűzet, mappák, családi fotók –, de kettőből hiányoztak a számítógépek. Nem egyszerűen csak hiányoztak, hanem kitéphették őket, valaki félrelökte vagy a padlóra borította a dossziékat és a fotókat, mintha annyira sietett volna, hogy semmi mással nem is törődött. Kira lekuporodott, hogy megvizsgálja a hozzá legközelebb esőt, ahonnan lefelé fordulva esett le egy képkeret. Rajta és körülötte is felgyűlt a por, és az idő múltával a koszban elkezdődött a gombásodás is. Ami aligha volt meglepő – tizenegy éve akadálytalanul áramlott be a szabad levegő, Manhattan épületeinek a felében már termőtalaj képződött –, de Kirának különösen feltűnt egy kis sárga tő, ami egy fűszálhoz hasonlóan kunkorodott ki a fénykép alól. Kinézett az ablakon, próbálta felmérni a szöget, és úgy vélte, hogy igen, minden nap néhány órán keresztül rendesen besüt arra a pontra a napfény, ami elegendő egy növény táplálásához. Körülötte is voltak fűszálak, de nem ez volt az érdekes. Hanem az, ahogy ez kinőtt a fénykép alól. Kira felemelte és megfordította a fényképet, amivel több bogarat és gombát, valamint rövid, halott fűszálakat fedett fel. Leült, és a megdöbbenéstől kitátotta a száját, ahogy felfogta, mi következik ebből.

A fényképet azt követően lökték le az asztalról, hogy a fű már elkezdett nőni.

Nem a közelmúltban történt. A fénykép keretén és a szélén már elegendő piszok és mocsok volt ahhoz, hogy több éve heverjen ott. De nem tizenegy éve. Bekövetkezett a Szakadás, elhagyták az épületet, felgyűlt a kosz, kinőttek a gazok, és csak ez után fosztották ki a fülkét. Ki lehetett az? Ember vagy Részleges? Kira megvizsgálta az íróasztal alatti helyet, ahol további kábeleket talált, de semmit, ami arra utalt volna, hogy ki vitte el onnan az eredetileg hozzájuk kötött egységet. Átmászott a következő fülkébe, amelyet szintén kifosztottak, és ott is hasonló nyomokra lelt. Valaki felmászott a huszonkettedik emeletre, ellopott két számítógépet, és lecipelte.

De vajon miért? Kira ismét leült, és találgatni kezdett. Ha valakinek információra volt szüksége, valószínűleg egyszerűbb volt a számítógépeket levinni, mint felvonszolni a lépcsőn egy generátort. De miért ezt a kettőt, és nem a többit? Mennyiben voltak ezek mások? Megint körülnézett és csodálkozva vette észre, hogy ez a két fülke van a legközelebb a lifthez. Ennek aztán még kevésbé volt értelme: a Szakadás után nem volt már áram a lift működtetéséhez. Ez nem lehetett az oka. A munkafülkéken még nevek sem voltak kiírva, ha tehát valaki pont ezt a két számítógépet nézte ki magának, belső értesülésekkel kellett rendelkeznie.

Kira felállt, és lassan végigment az egész szinten, figyelte, hátha lát valamit, ami nincs a helyén, vagy amit kiraboltak. Egy helyről hiányzott a nyomtató, de nem tudta megállapítani, hogy a Szakadás előtt vagy után vitték el. Amikor végzett a központi teremmel, átkutatta a hátsó fal melletti néhány irodát, és meghökkenten tapasztalta, hogy az egyiket teljesen kifosztották: eltűnt a számítógép, és kiürítették a polcokat is. Annyi szemét még maradt, hogy úgy nézzen ki, mint egy valaha működő iroda – telefon, papírkosár, néhány kisebb kupacnyi papír, meg hasonlók –, de semmi más. Ebben az irodában jóval több polc volt, mint a többiben, de mind üres, és Kira azon tűnődött, hogy pontosan mennyi mindent lophattak el innen.

Az üres íróasztalra meredt. Valahogy különbözött a többitől, de nem tudta volna megmondani, hogy miért. A földön feküdt egy kis iratrendező, amelyet lelöktek az asztalról, ahogy a többi fülkében is – ez arra utalt, hogy ugyanolyan izgatott sietséggel ürítették ki ezt is. A tolvajnak rettenetesen sürgős lehetett a dolga. A kábelek ugyanúgy árválkodva lógtak, bár ebben az irodában ezekből is jóval több volt, mint a fülkékben. Kira kétségbeesetten erőltette az agyát, hogy rájöjjön, mi zavarja, míg aztán végül leesett neki: egyetlen fénykép sem volt benne. Az elmúlt két napban átnézett íróasztalok többségén legalább egy családi fotó állt, sokukon pedig több is, mosolygó párok, egyforma öltözéket viselő gyerekcsoportok, régen halott családok megőrzött képei. Ebben a helyiségben azonban nem volt egyetlen fénykép sem. Ez két dolgot jelenthetett: vagy azt, hogy az itt dolgozó embernek nem volt családja, illetve nem volt fontos számára, hogy képeket tegyen ki róluk. Vagy pedig azt – ami sokkal izgalmasabb volt –, hogy a berendezésekkel együtt a fényképeket is elvitték. Erre pedig a legésszerűbb magyarázat abban állt, hogy az vitte el a képeket, aki valamikor ebben a teremben dolgozott.

Kira az ajtóra nézett. Az AFA DEMOUX név állt rajta, alatta pedig vastag nagybetűkkel az, hogy IT. Az meg mi lehet? El sem tudta képzelni, de nagyon hiányosak voltak az ismeretei a régi világ kultúrájáról. Ellenőrizte a többi ajtót, és megállapította, hogy ugyanazt a mintát követik, előbb egy név, utána egy szó, bár ezek többnyire hosszabbak voltak: ÜZEMELTETÉS, ÉRTÉKESÍTÉS, MARKETING. Mik ezek? Beosztások? Osztályok? Az IT volt az egyetlen, amit csupa nagybetűvel írtak, így hát rövidítés lehetett, de Kira nem tudta, mié. Invenciók Tesztelése. Kira nemet intett a fejével. Ez nem egy laboratórium, így Afa Demoux nem lehetett tudós. Mit csinált itt? A saját felszereléséért jött vissza? Annyira lényegbe vágó volt a munkája, vagy annyira veszélyes, hogy valaki más jött el érte? Nem véletlenszerű fosztogatásról volt szó, kizárt, hogy valaki megmásszon huszonkét emeletet pár számítógépért, hiszen rengeteget talált volna már a földszinten is. Akárki vitte is el, oka volt rá – valami fontosat tárolhattak rajtuk. De ki volt az? Afa Demoux? East Meadow-ból valaki? Egy Részleges?

Ki más járt erre?

HARMADIK FEJEZET

– A bizottság ezennel megkezdi ülését.

Marcus a terem végében állt, nyakát nyújtogatva próbált átlátni a tömeg felett. A színpadon egy hosszú asztal mögött ülő szenátorokat – Hobbot, Kesslert, Tovart és azt az újat, akit nem ismert – elég jól látta, de a két vádlott a látóterén kívül esett. A sportcsarnokot, amelyet az ilyen ülésekhez használtak, két hónapja lerombolta a Hang támadása, még azelőtt, hogy Kira felfedezte az RM gyógymódját, és a Hang újra betagozódott a társadalomba. Ezért újabban East Meadow régi, pár hónappal korábban bezárt középiskolájának a nagytermét használták. Miért is ne? Hát persze, az épület változott a legkevésbé azóta, gondolta Marcus. A Hang idős vezetője ma már szenátor volt, míg a korábbi szenátorok közül kettő a vádlottak padján ült. Marcus lábujjhegyre állt, de a nagyterem tele volt, csak állóhely jutott mindenkinek. Mintha egész East Meadow eljött volna megnézni az ítélkezést Weist és Delarosa felett.

– Mindjárt elhányom magamat – mondta Isolde Marcus karjába kapaszkodva. A férfi abbahagyta a nyújtózkodást, elmosolyodott Isolde reggeli rosszullétén, majd fájdalmasan grimaszolt, amikor a lány szorítása megkeményedett, és körme a húsába vájódott. – Ne nevess ki! – mordult rá.

– Nem nevettem hangosan.

– Terhes vagyok. Olyanok az érzékszerveim, mint a szuperképességek. Még a szagát is érzem a gondolataidnak.

– A szagát?

– Korlátozott szuperképesség – mondta Isolde. – Most komolyan, szerezz nekem valahonnan friss levegőt, különben még undorítóbbá teszem ezt a termet.

– Menjünk ki hátul?

Isolde a fejét csóválta, lehunyta a szemét, és lassan lélegzett. Még nem látszott rajta a terhesség, viszont a reggeli rosszullétek szörnyűek voltak, fogyott, ahelyett, hogy hízott volna, nem maradt meg benne az étel, és Hardy nővér már megfenyegette, hogy be kell feküdnie a kórházba, ha nem javul gyorsan az állapota. Kivett egy hét szabadságot, hogy ellazulhasson, és az segített is egy kicsit rajta, azonban túlságosan is függője volt a politikának ahhoz, hogy kihagyjon egy ilyen meghallgatást. Marcus körbenézett a terem hátsó felében, észrevett egy széket egy nyitott ajtó mellett, és arrafelé húzta Isolde-ot.

– Bocsánat, uram – szólalt meg halkan – leülhetne a barátnőm erre a székre?

A férfi még csak nem is ült a széken, csak állt előtte, de bosszúsan bámult Marcusra.

– Jöttek volna korábban – mondta mély hangon. – Most pedig maradjon csendben, mert nem hallok semmit.

– Terhes – jelentette ki Marcus, és önelégülten bólintott, amikor a férfi viselkedése egy pillanat alatt megváltozott.

– Miért nem ezzel kezdte? – Azonnal félrelépett, felkínálta Isolde-nak a széket, és arrébb is ment, keresett magának másik állóhelyet. Ez mindig bejön, gondolta Marcus. Még a kötelező terhességet előíró Remény törvény eltörlése után is szinte szentként kezelték a terhes nőket. Most, hogy Kira felfedezte az RM gyógymódját, és valós remény nyílt arra, hogy az újszülöttek ne csak pár napig maradjanak életben, ez a hozzáállás még markánsabbá vált. Isolde leült, legyezgette az arcát, Marcus pedig a szék mögött helyezkedett el, ahonnan ügyelni tudott arra, hogy ne állják el a levegő útját. Felemelte a fejét, és újra a terem másik vége felé nézett.

– …éppen ez az, amit eleve meg akartunk akadályozni – mondta éppen Tovar szenátor.

– Ezt nem gondolhatja komolyan – mondta az új szenátor. Marcus koncentrált, hogy jobban hallja, amit mond. – Maga a Hang vezetője volt! Polgárháború kirobbantásával fenyegetőzött, és egyes értelmezések szerint ki is robbantotta!

– Attól, hogy az erőszak néha szükséges, még nem tekinthetjük jó dolognak – válaszolta Tovar. – Mi az atrocitások megelőzéséért küzdöttünk, nem pedig az utólagos megbüntetésükért.

– A halálbüntetés lényegében megelőző intézkedés – mondta a másik szenátor. Marcusnak tágra nyílt a szeme, még csak nem is sejtette, hogy felmerült Weist és Delarosa kivégzése. Ha már csak harminchatezer ember van életben, nem sietünk kivégezni egyet sem, legyen az bármennyire is bűnös. Az új szenátor a foglyok felé intett. – Ha ezek ketten meghalnak az elkövetett bűneik miatt, az mélyen megérinti ennek a szűk közösségnek minden egyes tagját, és így aligha fordulhatnak elő megint hasonló bűnök.

– A bűneiket a szenátori hatalmuk közvetlen gyakorlásával összefüggésben követték el – érvelt Tovar. – Kinek akar ezzel üzenni valójában?

– Mindenkinek, aki egyszerű zsetonként kezeli az emberi életet, mintha pókert játszana. – Marcus érezte, hogy a szenátor szavaitól tapinthatóvá válik a feszültség a teremben. Az új szenátor hűvösen tekintett Tovarra, és Marcus még a terem végéből is ki tudta olvasni a fenyegető hátsó gondolatot: ha tehette volna, Tovart is kivégeztette volna Delarosával és Weisttel együtt.

– Azt cselekedték, amit a legjobbnak tartottak – mondta Kessler, a régi szenátorok egyike, akinek sikerült megúsznia a botrányt és megtartania a helyét. Mindabból, amit látott, illetve amit Kirától bizalmasan megtudott, Marcus úgy vélte, Kessler és a többiek pont ugyanannyira bűnösek voltak, mint Delarosa és Weist: magukhoz ragadták a hatalmat, szükségállapotot hirdettek ki, és az apró Long Island-i demokráciából totalitáriánus államot hoztak létre. A nép védelmében tették, legalábbis ezt állították magukról, és eleinte Marcus is egyet értett velük. Elvégre is az emberiség a kihalás szélére került, és ekkora kockázat esetén nehéz azzal érvelni, hogy a szabadság fontosabb a túlélésnél. De Tovar és a többi Hang fellázadt, a Szenátus erre reagált, amire pedig a Hang is reagált, és így tovább, míg aztán egyszer csak hazudni kezdtek a saját népüknek, felrobbantották a saját kórházukat, és titokban megölték az egyik saját katonájukat csak azért, hogy egy kitalált Részleges-invázióval felélesszék a félelmet, és újra egységet teremtsenek a szigeten. A hivatalos ítélet szerint Delarosa és Weist voltak az értelmi szerzők, mindenki más csak az ő parancsaiknak engedelmeskedett – nem lehetett Kesslert megbüntetni csak azért, mert engedelmeskedett a vezetőjének, ahogy a Hálózat katonáját sem azért, mert engedelmeskedett Kesslernek. Marcus még mindig nem tudta eldönteni, hogy mit gondoljon erről az ítéletről, de az világosan látszott, hogy ez az új alak egyáltalán nem értett egyet.

Marcus lehajolt, és Isolde vállára tette a kezét.

– Mondd, ki is ez az új figura?

– Asher Woolf – suttogta Isolde. – Ő vette át Weist helyét a Védelmi Hálózat képviseletében.

– Akkor már érthető – húzta ki magát ismét Marcus. Aki megöl egy katonát, halálos ellenségévé teszi a hadsereg valamennyi katonáját.

– Azt cselekedték, amit a legjobbnak tartottak – visszhangozta Woolf. A tömegre nézett, majd ismét Kesslerre. – Ebben az esetben azt tartották a legjobbnak, hogy meggyilkoljanak egy katonát, aki már feláldozta a saját egészségét és biztonságát az ő titkaik védelmében. Ha ugyanazt az árat fizettetjük meg velük, mint amit a fiúnak kellett, talán a következő szenátorcsapat nem fogja azt hinni, hogy egy ilyen döntés „a legjobb” lehet.

Marcus Hobb szenátorra nézett, nem értette, hogy miért nem szólalt még meg. Ő volt a Szenátus legjobb szónoka, de Marcus már arra is rájött, hogy egyben a legsekélyesebb is, manipulatív és opportunista. Ráadásul ő ejtette teherbe Isolde-ot, és Marcus úgy érezte, soha többé nem tud iránta tiszteletet érezni. Annyi biztos, hogy semmilyen érdeklődést nem mutatott születendő gyermeke iránt. Most pedig ugyanilyen tartózkodó módon viszonyult az ítélethez is. Miért nem döntötte még el, hogy melyik oldalra áll?

– Azt hiszem, a témát lezártuk – mondta Kessler. – Weist és Delarosa vád alá került, a bíróság elítélte őket, meg vannak bilincselve, úton vannak egy büntetőtábor felé, megfizetnek a…

– Egy idilli vidéki telepre mennek, ahol marhasültet ehetnek, és magányos tanyasi fiatalokkal enyeleghetnek – mondta Woolf.

– Ezt kikérem magamnak! – kiáltott fel Kessler. Marcusnak megrándult az arca az asszony hangjából kicsengő dühtől. Kessler fogadott lánya, Xochi is a barátai közé tartozott, így hát túl sokszor volt már alkalma hallani ezt a dühös hangot. Nem szívesen cserélt volna Woolffal. – Bármennyire is nőellenes véleményt táplál a tanyai közösségeink iránt, a vádlottak nem üdülni mennek! – folytatta Kessler. – Foglyok, büntetőtáborba mennek, és keményebben fognak dolgozni, mint maga valaha!

– És nem fognak enni adni nekik? – kérdezte Woolf.

– Természetesen adunk nekik enni – sisteregte Kessler.

Woolf értetlenséget tettetve ráncolta a homlokát.

– Vagy nem engedik őket a szabad levegőre, nem láthatják a napot?

– Egy börtönfarmon fognak dolgozni. Hol máshol dolgoznának, mint a mezőn?

– Hát akkor nem értem – kötekedett tovább Woolf. – Ez egyelőre egyáltalán nem úgy hangzik, mint egy büntetés. Weist szenátor parancsot adott az egyik saját katonája hidegvérű meggyilkolására, egy tizenéves fiúéra, aki saját alárendeltje volt, amiért büntetésként kap egy puha ágyat, napi három étkezést, frissebb ételt, mint amihez mi East Meadow-ban hozzájuthatunk, és annyi lányt, amennyit csak akar…

– Mindig a „lányokat” emlegeti – szólt közbe Tovar. – Hová akar ezzel igazából kilyukadni?

Woolf egy ideig csak nézett Tovarra, aztán felemelt egy papírlapot, és azt nézte, amíg beszélt.

– Talán félreértem a halálbüntetés tiltásának természetét. Azért nem ölhetünk meg senkit, hogy önt idézzem, „mert csak harmincötezer ember van ezen a bolygón, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy továbbiakat is elveszítsünk”. – Felnézett. – Így van?

– Most már van gyógymódja az RM-nek – szólt közbe Kessler. – Ami azt jelent, hogy van jövőnk. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy bárkit is elveszítsünk.

– Mert a fajnak túl kell élnie – bólintott Woolf. – El kell szaporodnia a földön. Hát persze. Elmagyarázzam önöknek, hogyan lesznek a kisbabák, vagy szerezzek egy táblát, és rajzoljak is fel egy ábrát?

– Ez nem a szexről szól – mondta Tovar.

– Hát rohadtul nem.

Kessler feltette a kezét.

– És ha nem engedjük meg, hogy szaporodjanak? – kérdezte. – Azzal megelégszik?

– Ha nem szaporodhatnak, semmi okunk életben tartani őket – vágott vissza Woolf. – Ezen logika szerint meg kellene ölnünk őket, és az ügy le van zárva.

– Tudnak dolgozni – érvelt Kessler – meg tudják művelni a földet, meg tudják őrölni a gabonát, amivel az egész szigetet ellátjuk, és…

– Nem a szaporodásunk biztosítására tartjuk őket életben – szólalt meg halkan Tovar – és nem is rabszolgaként. Azért nem öljük meg őket, mert az helytelen lenne.

Woolf a fejét csóválta.

– A bűnösök megbüntetése nem…

– Tovar szenátornak igaza van – állt fel a helyéről Hobb. – Ez nem a szexről vagy a szaporodásról vagy a munkáról vagy bármiféle más érvről szól. Még csak nem is a túlélésről. Az emberiségnek van jövője, ahogy mondtuk, és az élelem és a gyerekek és sok minden más is fontos a jövőnk szempontjából, de nem ez a legfontosabb. Ezek a létezésünk eszközei, de nem válhatnak a létezésünk okaivá. Az emberi lét sosem szűkíthető le, és mi sem szűkíthetjük le önmagunkat a tisztán fizikai fennmaradás szintjére. – Hobb Woolf szenátor felé indult. – A gyerekeink többet örökölnek tőlünk a génjeinknél, többet az infrastruktúránknál. Megöröklik tőlünk az erkölcsünket. A jövő, amit az RM gyógymódjával elnyertünk, értékes ajándék. Ezt az ajándékot napról napra, óráról órára igazolnunk kell azzal, hogy méltónak bizonyulunk a jövőre. Azt akarjuk, hogy a gyerekeink öljék egymást? Persze, hogy nem. Ezért tehát a saját példánkkal tanítjuk meg nekik, hogy minden élet értékes. A gyilkos megölése nem tiszta üzenet.

– A gondoskodás a gyilkosokról semmivel sem tisztább – vágta rá Woolf.

– Nem a gyilkosokról fogunk gondoskodni, hanem mindenkiről, legyen az öreg vagy fiatal, fogoly vagy szabad, férfi vagy nő – mondta Hobb. – És ha az egyikük éppenséggel gyilkosnak bizonyul, vagy kettő, vagy három, vagy akár száz is gyilkosnak bizonyul, mi akkor is gondoskodunk róla. – Hobb örömtelenül mosolygott. – Természetesen nem hagyhatjuk, hogy másokat is megöljenek, nem vagyunk ostobák. De nem is öljük meg őket, mert mi jobbak igyekszünk lenni. Mi magasabbra törekszünk. Most már van jövőnk, ne gyilkossággal induljunk felé!

A teremben elszórt taps hallatszott, bár Marcus úgy érezte, részben kötelező jelleggel. Néhányan ellenkezve kiabáltak, de a terem hangulata megváltozott, és Marcus tudta, hogy a vita lezárult. Woolfon látszott, hogy nem örül, de Hobb szavai után már nem volt kedve kivégzést követelni. Marcus próbálta megnézni, hogy reagálnak a foglyok, de nem látta őket. Isolde morgott valamit, Marcus lehajolt hozzá.

– Mit mondtál?

– Azt, hogy egy ömlengő barom – csattant fel Isolde. Marcus grimaszolva lépett hátra. Nem akart ebben részt venni. Isolde mindig állította, hogy akarta a viszonyt Hobbal, hónapokon át dolgozott az asszisztenseként, és a férfi vonzó és sármos volt, de az elmúlt időszakban jelentősen megkeseredett az attitűdje.

– Azt hiszem, lezártnak tekinthetjük a vitát – jelentette ki Tovar. – Szavazásra bocsátom a kérdést. Marisol Delarosát és Cameron Weistet életfogytiglani kényszermunkára ítéljük a Stillwell tanyán. Aki egyetért, tegye fel a kezét!

Tovar, Hobb és Kessler felemelte a kezét, majd kisvártatva Woolf is követte a példájukat. Egyhangú döntés. Tovar előrehajolt, hogy aláírja az előtte fekvő papírt, és oldalról négy katona lépett elő a foglyok elvezetésére. A terem megelevenedett, több száz kis beszélgetés alakult ki egyszerre, vitatkoztak az ítélethozatalról és drámai körülményeiről. Isolde felállt, Marcus kisegítette az előtérbe.

– Menjünk ki a szabadba – kérte a lány. – Levegőre van szükségem. – Közelebb voltak az ajtóhoz a tömeg többségénél, és hamarabb értek a kijárathoz. Marcus talált egy padot, amelyre Isolde grimaszolva ült le. – Sült krumplit akarok – mondta. – Olajosat, sósat, hatalmas adagot. A világ minden sült krumpliját meg akarom enni.

– Úgy nézel ki, mint aki mindjárt elhányja magát, és képes vagy ételre gondolni?

– Ne mondd azt, hogy „étel” – mondta Isolde gyorsan, és lehunyta a szemét. – Nem ételt akarok, hanem sült krumplit.

– Fura egy dolog ez a terhesség.

– Fogd be.

A tömeg kezdett ritkulni, ahogy a bejárat előtti pázsithoz ért. Marcus nézte, hogy kisebb csoportok elsétálnak vagy megállnak, halkan vitatkoznak a szenátorokról és a döntésükről. A „pázsit” szó talán félrevezető lehetett: a középiskola előtt valamikor valóban volt pázsit, de már évek óta nem gondozta senki, így inkább mezővé alakult át, néhány fával díszítve, amelyet felhólyagosodott járdák szeltek át. Marcusnak eszébe jutott, hogy talán éppen ő nyírta le utoljára a füvet két évvel azelőtt, egy iskolai tréfáért kirótt büntetésből. Lenyírta egyáltalán később bárki is? Nyírt valaki füvet egyáltalán bárhol is azután? Kétes egy hírnév: az utolsó ember, aki füvet nyírt. Vajon hány olyan dolog lesz még, amit ő csinál utoljára?

Megrezzent, és átnézett az utcán, egyenesen a kórházépületekre és az autókkal teli parkolóra. A város nagy része üres volt, amikor véget ért a világ – nem valami sokan ültek étteremben vagy moziban, amikor a pestis az áldozatait szedte –, de a kórház rogyásig megtelt. A parkolót túltelítették az öreg, rozsdásodó és roskadozó autók, az ablakaik megrepedtek, a fényezésük felkarcolódott, több száz ember, több száz pár és család hiába reménykedett abban, hogy az orvosok meg tudják menteni őket az RM-től. Eljöttek a kórházba, és a kórházban is haltak meg, ahogy az orvosok is velük együtt. Mihelyt letelepültek East Meadow-ban, a túlélők megtisztították a kórházat – kiváló kórház volt, éppen ez volt az egyik oka annak, hogy East Meadow-t választották –, de a parkolót sosem tekintették fontosnak. Az emberiség utolsó reménységét három oldalról rozsdásodó fémhulladék vette körül, félig roncstelep, félig temető.

Marcus hangoskodást hallott, és megfordulva látta, hogy Weist és Delarosa hálózati katonák kíséretében lép ki az épületből, egy kisebb tömeg pedig tiltakozik az ítélet ellen. Nem tudta megállapítani, hogy keményebb vagy enyhébb ítéletet akartak volna, de feltételezte, hogy valószínűleg mindkét nézetnek voltak hívei köztük. Asher Woolf járt az élen, lassan vágott utat a tömegben. Egy szekér várt a foglyokra – páncélozott kocsi, szabadon forgó tengelyekkel, négy erős lóval. A lovak türelmetlenül dobogva és fújva várakoztak, miközben a tömeg moraja közelebb ért.

– Úgy nézem, ezek zavargást készülnek kirobbantani – mondta Isolde, és Marcus egyetértően bólintott. A tiltakozók közül néhányan elállták a kocsi ajtaját, mások megpróbálták elrángatni őket onnan, miközben a katonák hasztalan igyekeztek fenntartani a rendet.

Nem! Marcus összeráncolta a homlokát, és előrehajolt. Nem a rendet próbálják fenntartani, hanem… mit csinálnak ezek? Nem megállítani akarják a verekedést, csak arrébb terelni. Láttam már, hogyan választják szét a harcoló feleket, és akkor sokkal hatékonyabbak voltak. Sokkal koncentráltabbak. Most mi…?

Weist szenátor a földre zuhant, a mellkasán sötét vörös virág nyílt, majd azonnal fülsüketítő csattanás hallatszott. A világ egy pillanatra megállt, a tömeg, a Hálózat katonái és a mező megdermedtek az időben. Mi történt? Mi az a vörös? Mi volt az a zaj? Miért esett el? A darabok egyenként álltak össze Marcus agyában, lassan, rendszertelenül, összezavarodva: a zaj puskalövés volt, a vörös folt Weist mellén vér. Lelőtték.

A lovak nyerítettek, rémülten ágaskodtak, majd nekifeszültek a nehéz kocsinak. Éles hangjuk megtörte a pillanatot, és aztán kirobbant a tömeg zaja, kitört a káosz, mintha mindenki egyszerre kezdett volna futni – egyesek fedezékbe, mások a lövészt keresve, de mindenki a lehető legtávolabb igyekezett kerülni a holttesttől. Marcus a pad mögé húzta, és a földre nyomta Isolde-ot.

– Meg ne mozdulj! – szólt rá, és azzal sebesen sprintelni kezdett az elesett fogoly felé.

– Találják meg a lövészt! – üvöltötte Woolf szenátor. Marcus látta, hogy a kabátjából előhúz egy pisztolyt, egy csillogó, fekete félautomata fegyvert. A civilek menedéket keresve rohantak, ahogy a Hálózat egyes katonái is, de Woolf és néhány embere a foglyok mellett maradtak. Repeszek repültek szét a hátuk mögötti téglafalból, és egy újabb hangos csattanás gördült végig az udvaron. Marcus a földön fekvő Weisten tartotta a szemét, ledobta magát mellé, és szinte még a levegőben volt, amikor már a pulzusát nézte. Nem érzett szinte semmit, de a férfi mellkasából felbugyogó vérhullámból tudta, hogy még ver a szíve. Marcus két kézzel leszorította, amennyire csak bírta, és felkiáltott, amikor valaki hátulról megrántotta.

– Próbálom megmenteni az életét!

– Már késő – mondta a katona mögötte. – Fedezékbe kell mennie!

Marcus lerázta magáról, és visszamászott Weisthez. Woolf megint kiáltozott, a mezőn át a kórházépületek felé mutatott, de Marcus nem törődött semmivel, csak a sebesült vérzésének az elállításával. A keze már csúszott a vörös folyadéktól, a karját elfedte az ütőérből kifröccsenő meleg vér, segítségért kiáltott.

– Valaki adjon ide egy inget vagy zubbonyt! Elől és hátul is vérzik, puszta kézzel nem tudom megállítani!

– Maga megőrült! – szólt rá hátulról a katona. – Muszáj fedezékbe mennie! – De ahogy Marcus felé fordult, meglátta a még mindig megbilincselt Delarosa szenátort. Az asszony kettőjük között kuporgott.

– Inkább őt mentse meg! – kiáltott rá a katonára Marcus.

– Arra van! – ordította Woolf, és megint a kórház mögötti épületek felé hadonászott. – Onnan lőttek, valaki kerítse be!

A vér vastagon ömlött át Marcus ujjain, megfestette a kezét, és teljesen befedte a fogoly mellkasát, a hátán a kimeneti sebből is megállás nélkül folyt a vér, pocsolyát képzett, Marcus térdét és nadrágját áztatva. Túl sok volt a vér, túl sok ahhoz, hogy Weist túlélhesse, de Marcus nem enyhítette a szorítást. A fogoly nem lélegzett. Marcus ismét segítségért kiáltott.

– El fogom veszíteni!

– Hagyja már! – kiáltotta a katona, hangosan és dühösebben. Mintha az egész világot eláztatta volna a vér és az adrenalin, és Marcusnak nehezére esett megőriznie az önuralmát. Amikor végre más kezek is előrelendültek, hogy segítsenek a vérzés elállításában, Marcus meglepetten látta, hogy nem a katona, hanem Delarosa volt az.

– Valaki jöjjön már ide! – ordította Woolf. – Gyilkos van a romok között!

– Túl veszélyes! – mondta egy másik katona a bokrok között lekuporodva. – Nem rohanhatunk be csak úgy, amikor az orvlövész sakkban tart minket!

– Nem tart az sakkban senkit, a foglyokat veszi célba!

– Túl veszélyes – ismételte a katona.

– Akkor hívjon erősítést! – utasította Woolf. – Fogják körbe! Csináljon már valamit, ne csak tébláboljon!

Marcus már szívverést sem észlelt. Az áldozat mellkasán megállt a vér folyása, a holttest mozdulatlan volt. Marcus mégsem engedett a szorításból. Tudta ugyan, hogy felesleges, de túlságosan is a hatása alá vonta a helyzet ahhoz, hogy bármi más az eszébe jusson.

– Miért érdekli magát egyáltalán? – kérdezte a katona. Marcus felnézve látta, hogy Woolf szenátorhoz beszél. – Öt perccel ezelőtt még a kivégzését követelte, most pedig, hogy meghalt, el akarja fogni a gyilkosát?

Woolf megperdült, az arca alig pár centiméterre állt meg a katonáétól.

– Mi a neve, közlegény?

A katona meghunyászkodott.

– Cantona, uram. Lucas Cantona.

– Cantona közlegény, mire esküdött fel?

– De hisz…

– Mire esküdött fel?

– A nép védelmére, uram. – Cantona nyelt egy nagyot. – És a törvényekére.

– Ebben az esetben lesz szíves jobban meggondolni, mielőtt arra akarna rávenni, hogy mindkettő védelméről mondjak le, közlegény!

Delarosa Marcusra nézett. Kezét és karját elborította fogolytársa vére.

– Ez lesz a vége, tudja.

Hónapok óta ezek voltak az első szavak, amelyeket Marcus hallott tőle. A sokktól visszanyerte a tudatát, rádöbbent, hogy a karjával még mindig leszorítja Weist élettelen mellkasát. Felült, lihegve bámult.

– Minek lesz ez a vége?

– Mindennek.

NEGYEDIK FEJEZET

– Azt hiszem, a Hálózat tehette – mondta Xochi.

Haru felmordult.

– Szóval szerinted a Védelmi Hálózat ölte meg azt az embert, aki korábban a szenátusi képviselője volt.

– Ez az egyetlen magyarázat – szögezte le Xochi. A nappaliban ültek, a vacsora utolsó maradékán nyammogtak. Roston sült tonhal és frissen párolt brokkoli volt Nandita kertjéből. Marcus elgondolkodott ezen egy kicsit, megjegyezve magában, hogy még mindig Nandita kertjének nevezte, noha az asszony már hónapokkal korábban eltűnt, és még csak nem is ő ültette azt a növényt, hanem Xochi. Már csak Xochi és Isolde lakott a házban, ám Marcus fejében ez még mindig „Nandita kertje” volt.

Persze, a fejében még mindig „Kira otthona” is volt, pedig a lány már két hónapja elment. Azóta Marcus még több időt töltött itt, mint azelőtt, abban a reményben, hogy egy nap egyszerűen csak beállít. De sosem jött.

– Gondoljatok csak bele – folytatta Xochi. – A Hálózat nem talált semmit, igaz? Két napon át keresgéltek, és egyetlen nyomot sem találtak, ami elvezethetné őket az orvlövészhez, sehol egy töltényhüvely, sehol egy lábnyom, még csak egy megtaposott fűszál sem. Nem vagyok rajongója a Hálózatnak, de ezek nem bénák. Ha keresnek valamit, megtalálják. Tehát nem is keresték. El akarják tusolni.

– Vagy pedig az orvlövész rendkívül ügyes – jegyezte meg Haru. – Ez is a lehetőségek közé tartozik, vagy muszáj egyből az összeesküvés-elméleteket hangoztatni?

– Persze, hogy ügyes – vonta meg a vállát Xochi. – A Hálózat képezte ki.

– Ez a vita nem vezet sehova – szólt közbe Isolde.

– Weist a Hálózat tagja volt – érvelt Haru. – A képviselőjük a tanácsban. Ha azt hiszed, hogy egy katona képes megölni egy másik katonát, akkor nem ismered a katonákat. Vadul reagálnak, ha valaki rátámad az egyikükre, nem hagyják annyiban a dolgot. Nem tusolnák el az ügyet, hanem felkoncolnák a tettest.

– Pontosan erre gondolok – mondta Xochi. – Minden egyéb tette mellett Weist hidegvérrel ölt meg egy katonát. Még ha nem is személyesen, de a parancsot ő adta ki. Ő szervezte meg egy olyan katonának a halálát, aki a saját alárendeltje volt. A Hálózat sosem hagyna megtorlás nélkül ilyesmit, te magad mondtad: levadásznák és felkoncolnák. Az az új szenátor a Hálózattól, Woolf vagy hogy is hívják, Isolde szerint gyakorlatilag üvöltve követelte a halálbüntetést, de mivel nem kapták meg, elővették a B tervet.

– Vagy pedig, ami sokkal valószínűbb, pontosan úgy történt, ahogy a Hálózat állítja – vágott vissza Haru. – Merényletet akartak végrehajtani Woolf vagy Tovar vagy valaki hasonló ellen. Az egyik még hivatalban lévő szenátor ellen. Nem létezik semmi ok egy elítélt fogoly megölésére.

– Vagyis az orvlövész egyszerűen célt tévesztett? – kérdezte Xochi. – Ez a csodálatosan ügyes szuper-mesterlövész, aki képes kijátszani a teljes Hálózat nyomozását, valójában az egyik szenátort vette célba, de tulajdonképpen pocsékul lő? Ugyan már! Vagy profi, vagy nem. El kell döntened, Haru.

Marcus igyekezett kimaradni az ilyen vitákból – az „ilyen vita” alatt bármilyen vita értendő, amelyben Haru részt vett – méghozzá pont ezért. Első kézből tapasztalta a katonák reakcióját a támadásra, és továbbra sem volt  fogalma arról, hogy összeesküvés volt-e. Az a katona megpróbálta elráncigálni Weisttől, de vajon azért, mert őt akarta megmenteni, vagy azért, mert nem akarta, hogy megmentse Weist életét? Woolf szenátorról úgy tűnt, hogy szinte személyes sértésnek tekinti a támadást, mintha a fogoly meggyilkolása ellene irányult volna, de valódi volt ez a sértődés, vagy csak megjátszotta magát? Haru és Xochi szenvedélyesen vitatkoztak, de túl hamar jutottak végletes következtetésekre, és Marcus tapasztalatból tudta, hogy ez így folytatódhat közöttük még órákon, akár napokon át is. Otthagyta hát őket, és inkább Madison és Isolde felé fordult, akik halkan gügyögtek Madison kisbabájával, Arwennel.

Arwen, a csodagyerek – az első emberi csecsemő közel tizenkét éve, aki túlélte az RM pusztítását, annak köszönhetően, hogy Kira gyógymódja önmagát sokszorozta a vérében. Most Madison karjában aludt, szorosan bebugyolálva egy gyapjútakaróba, miközben az anyja halkan beszélgetett Isolde-dal a terhességről és a vajúdásról. Sandy, Arwen személyes gondozója csendben figyelt a sarokból – a Csodagyerek túlságosan is értékes volt ahhoz, hogy ne álljon minden pillanatban orvosi felügyelet alatt, így hát Sandy mindenhová követte őket, azonban sosem illeszkedett be igazán a társaságukba. A kíséret több tagból is állt: a Szenátus két testőrt jelölt ki a gyerek védelmére. Amikor egy elmeháborodott asszony – tíz halott gyerek anyja – megpróbálta elrabolni Arwent, pont aznap, amikor Madison először vitte ki magával a piacra, megkettőzték az őrséget, és Harut visszavették a Védelmi Hálózathoz. Most, este, ketten őrködtek, egy a ház előtt, egy a hátsó udvarban. A Haru övére szerelt rádiókészülék halkan pittyent, akárhányszor az őrök bejelentkeztek.

– Hogy haladtok vele? – kérdezte Madison, amivel visszazökkentette Marcust.

– Mivel?

– A gyógymóddal. Van már valami eredmény?

Marcus elhúzta a szája szélét. Isolde-ra pillantott, és a fejét ingatta.

– Semmi. Pár napja azt hittük, hogy áttörést értünk el, de aztán kiderült, hogy a D csapat azt már kipróbálta. Ez is behalt. – Ismét grimaszolt, amiért ilyen kifejezést használt, ám ezúttal sikerült megállnia, hogy Isolde-ra nézzen. Csendben szégyellte magát, nem akarta még jobban felhívni a figyelmet az ügyetlen szóválasztásra.

Isolde lefelé nézett, a hasát simogatta, ahogy Madison is szokta. Marcus keményen dolgozott, minden tőle telhetőt megtett, ahogy valamennyien, akik a gyógymódon dolgoztak, de még mindig nem jártak közelebb az RM gyógymódjának szintetizálásához. Kira kitalálta, hogy mi lehet a gyógymód, és sikerült szereznie egy mintát a Részlegesektől a kontinensen, de Marcus és a többi orvos még mindig távol álltak attól, hogy képesek legyenek saját maguk is gyártani.

– Megint meghalt egy a hét végén – mondta Isolde halkan. Felnézett Sandyre megerősítésért, és az ápolónő szomorúan bólintott. Isolde egy ideig hallgatott, kezét a hasán tartva, majd Marcus felé fordult. – Most még többen vannak, tudod… A Remény törvényt eltörölték, most már nincsenek kötelező terhességek, és mégis többen vállalják, mint valaha. Mindenki gyereket akar, abban bízva, hogy mire kihordják, ti kidolgozzátok a szer megbízható előállítását. – Ismét lehajtotta a fejét. – Furcsa. Azelőtt mindig csak „újszülöttnek” hívtuk őket a Szenátusban, még a gyógymód előtt, mintha próbáltuk volna elkerülni a „gyerek” szót. Amikor csak a halotti jegyzőkönyveket olvastuk, sosem akartunk úgy gondolni rájuk, mint csecsemőkre, mint gyerekekre, hanem csakis úgy, mint egy sikertelen kísérlet alanyaira. Most pedig, hogy én… szóval, most már, hogy énbennem is alakul egy új emberi lény, egészen más nekem. Sehogy másképp nem tudok gondolni rá, mint a kisbabámra.

Sandy biccentett.

– Mi is ugyanazt csináltuk a kórházban. És még most is. Túl közel vannak még a halálesetek, ezért igyekszünk távol tartani magunktól a halált.

– El sem tudom képzelni, hogy vagytok képesek erre – jegyezte meg Isolde halkan. Marcusnak úgy tűnt, hogy elcsuklott a hangja, de nem látta az arcát, így nem tudta, hogy kicsordultak-e a könnyei.

– Valamilyen előrehaladást kell, hogy tudjatok felmutatni – fordult Madison Marcushoz. – Négy csapat dolgozik…

– Öt – mondta Marcus.

– Tehát már öt csapat próbálja szintetizálni a Részlegesek feromonját. Megvan az összes szükséges felszerelés, a minták, amikből dolgozhattok, minden. Nem lehet… – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem lehet, hogy zsákutca legyen!

– Mindent megteszünk, ami tőlünk telik – válaszolta Marcus – de meg kell értened, hogy mennyire összetett dologról van szó. Nem egyszerűen interakcióba lép az RM-mel, hanem valahogy része az RM életciklusának. Még mindig próbáljuk megérteni a működését. Mármint… még mindig nem értjük, hogy működik. Miért lenne a Részlegesek birtokában az RM gyógymódja? Miért része a leheletüknek, a vérüknek? Amennyire Kira képes volt elmondani távozása előtt, a Részlegesek még csak nem is tudják, hogy rendelkeznek vele, egyszerűen része a genetikai összetételüknek.

– Teljesen érthetetlen – csóválta a fejét Sandy.

– Hacsak nem valami nagyobb terv része – állapította meg Marcus.

– Nem érdekes, hogy létezik-e valami hatalmas, feltétezett terv – csattant fel Madison. – Nem érdekes, hogy honnan jön a feromon, vagy honnan jutott oda, ahogy az sem, hogy miért kék az ég. Nektek csak annyi a dolgotok, hogy lemásoljátok.

– Először meg kell ismernünk a működését… – kezdett bele Marcus, de Isolde a szavába vágott.

– Elvesszük magunk. – Volt valami él Isolde hangjában, amit Marcus még sosem hallott tőle. Meglepetten húzta fel a szemöldökét.

– Mármint a Részlegesektől?

– A Szenátusban minden nap szó esik róla – mondta Isolde. – Létezik egy gyógymód, de mi magunk nem tudjuk előállítani, miközben minden héten kisbabák halnak meg, és az emberek kezdik elveszíteni a türelmüket. Miközben az öböl túlsó partján egymillió Részleges nap, mint nap állítja elő a gyógymódunkat, minden erőfeszítés nélkül. Nem az a kérdés, hogy „megtámadjuk-e a Részlegeseket”, hanem az, hogy „meddig várunk még”.

– Én jártam az öböl túloldalán – mondta Marcus. – Láttam, mire képesek harcban a Részlegesek. Esélyünk sem lenne ellenük.

– Nem feltétlenül háborúra kell gondolni – folytatta Isolde. – Csak egy egyszerű rajtaütés. Bemegyünk, kijövünk, elfogunk egy fickót és kész. Ahogy Kira és Haru csinálta Sammel.

Erre már Haru is felfigyelt, és abbahagyta a vitatkozást Xochival.

– Mi van velem és Sammel?

– Arról beszélnek, hogy a Hálózat el fog-e rabolni még egy Részlegest – világosította fel Madison.

– Hát persze, hogy megteszik – mondta Haru. – Elkerülhetetlen. Ostobaság, hogy idáig is vártak vele.

Remek, gondolta magában Marcus. Most belekeveredtem egy beszélgetésbe Haruval, akár tetszik, akár nem.

– Nem muszáj elrabolni – szólt közbe Xochi. – Elég, ha beszélünk velük.

– Legutóbb rátok támadtak – ellenkezett Haru. – Olvastam a jelentéseket. Alig úsztátok meg élve, pedig veletek volt egy olyan Részleges, akiben megbíztatok. Rossz belegondolni is, hogy mi lenne, ha egy olyan Részleges csoportba botlanánk, akikről nem tudunk semmit.

– Mindegyikükben nem bízhatunk meg – ismerte el Xochi – de azt is látnod kellett a jelentésben, hogy Samm megtagadta az engedelmességet a parancsnokának, és segített nekünk. Talán más Részlegesek is osztoznak az ő nézeteiben.

– Ha valóban megbízhatnánk bennük, nem kellene arra az egyetlen engedetlenre támaszkodnunk – vágott vissza Haru. – Akkor kezdek el hinni a béke lehetőségében a Részlegesekkel, ha a saját szememmel látom, hogy akár csak a kisujjukat is megmozdítják a segítségünkre!

– Most nagy a szája, de ő akkor sem bízna meg a Részlegesekben – mondta Madison.

– Ha emlékeznél a Részleges Háborúra, te sem bíznál meg bennük – replikázott Haru.

– Akkor megint visszatértünk a kiindulópontra – állapította meg Isolde. – Egyetlen vezetőnk sem akar békét kötni velük, a kórházban képtelenek vagyunk előállítani a gyógymódot nélkülük, így hát az egyetlen választásunk a háború.

– Egy kisebb támadás – helyesbített Haru. – Behatolunk, elkapunk egyet, észre sem fogják venni.

– Vagyis háború – sóhajtott fel Marcus, hogy mégis csak képesek voltak belevonni őt is a vitába. – Most éppen egymással háborúznak, valószínűleg ez az egyetlen oka annak, hogy még nem támadtak ránk. Az a csoport, amelybe beleszaladtunk az öböl túlsó partján, tanulmányozni kezdte Kirát a saját problémájuk, a beépített lejárati idő megoldásának az okából, és az már nyilvánvaló, hogy szerintük az emberekben rejlik a kulcs. Semmitől sem fognak visszariadni, mindnyájunkat kísérleti alannyá fogják változtatni. Abban a pillanatban, hogy felülkerekednek a polgárháborújukban, már indulnak is ide kivont fegyverrel, és mindenkit megölnek vagy rabul ejtenek.

– Vagyis a háború elkerülhetetlen – állapította meg Haru.

– Majdnem annyira elkerülhetetlen, mint az, hogy te az „elkerülhetetlen” szót használd – mondta Marcus.

Haru figyelmen kívül hagyta a döfést.

– Akkor valóban semmi okunk késlekedni az akcióval. Sőt, jobb is most véghez vinni, amikor elvonják a figyelmüket. Elkapunk egy párat, kivonunk belőlük eleget, amennyi csak kell nekünk a gyógymódhoz, aztán megöljük őket, és eltűnünk Long Islandről, még mielőtt utánunk tudnának jönni.

Sandy megrezzent.

– Úgy érti, hogy hagyjuk el teljesen Long Islandet?

– Ha a Részlegesek ismét megszállásra készülnek, ostobaság lenne nem elszökni előlük – felelte Haru. – Ha nem lenne szükségünk rájuk a gyógymódhoz, már meg is tettük volna.

– Csak még egy kis időt kérünk – mondta Marcus. – Tudom, hogy már közel járunk a megoldáshoz.

Marcus azt várta, hogy Haru fog ellenkezni, de Isolde megelőzte.

– Megadtuk nektek az esélyt – mondta hűvösen. – Nem érdekel, hogy szintetizáljátok, ellopjátok, szerződést köttök, vagy bármi mást csináltok, de én nem akarom elveszíteni a kisbabámat. Az emberek nem hajlandók visszatérni a korábbi állapothoz, most, hogy tudnak a gyógymód létezéséről. És nagyon nem úgy tűnik, hogy a Részlegesek sokáig szándékoznak várakozni. Szerencsések vagyunk, hogy még nem indult meg a Részlegesek inváziója.

– Versenyt kell futnotok az idővel – tette hozzá Haru. – Állítsátok elő a gyógymódot, különben elkerülhetetlen lesz a háború.

– Na ja – állt fel Marcus. – Ezt már említetted. Szükségem van egy kis levegőre. Hirtelen túl soknak bizonyult, hogy az én vállamon nyugszik a teljes emberiség jövője. – Kiment a házból, és örült, hogy senki sem állt fel, hogy kövesse. Nem haragudott, legalábbis rájuk nem. Igazság szerint az emberiség jövője valóban az ő vállán nyugodott, mindnyájuk vállán. Minthogy alig harmincötezer élő ember maradt a földön, nem is nagyon nyugodhatott másén.

A hátsó ajtón lépett ki a hűvös esti levegőre. Tizenkét évvel korábban, a Szakadás előtt, a város minden pontján elektromos fények gyúltak volna, olyan fényesen világítottak, hogy a csillagok elhalványultak mellettük, de most ragyogó csillagképek töltötték meg az eget. Marcus felnézett, mélyeket lélegzett, ujjával mutogatta azokat, amelyekre emlékezett az iskolából. Az Orion volt a legkönnyebb, az övével és a kardjával, amott pedig a Göncölszekér. Becsukta az egyik szemét, megrajzolta a rúdját, és kereste a Sarkcsillagot.

– Nem jó irányba indult – szólalt meg egy lány hangja. Marcus hátrahőkölt a meglepetéstől.

– Nem tudtam, hogy van itt még valaki – mondta Marcus, abban reménykedve, hogy nem nézett ki túl hülyén, amikor megrezzent. Megfordult, hogy lássa ki az, ki bújhatott meg Xochiék hátsó udvarában, és rémülten felhorkant, amikor egy nő lépett elő az árnyékból, kezében egy rohamkarabéllyal. Hátrafelé araszolt, a hangja elakadt, próbálta feldolgozni a váratlan jelenséget – de a nő a saját ajkához emelte az ujját. Marcus a ház oldaláig hátrált, nekitámaszkodott a falnak. A nő mozdulata és a fegyver csillogó csöve arra késztette, hogy ne nyissa ki a száját.

A nő közelebb lépett, úgy mosolygott rá, mint egy macska. Marcus most látta, hogy fiatalabb, mint elsőre gondolta. Magas és karcsú volt, a mozdulatai erőt és magabiztosságot sugalltak, de valószínűleg nem lehetett több tizenkilenc vagy húsz évesnél. Az arcvonásai ázsiaiak voltak, koromfekete haja szoros lófarokba volt kötve. Marcus idegesen mosolygott rá vissza, nem csak a puskát figyelve, hanem a két kést is, amelyeket a derekán pillantott meg. Nem egyet – kettőt. Kinek van szüksége két késre? Mennyi mindent kell neki egyszerre elvágnia? Nem volt sürgős megtudnia a választ.

– Beszélhet – mondta a lány – csak ne sikoltson, ne kiáltson segítségért, semmi ilyesmi. Szeretném, ha ma este nem kellene rohangálnom, sem pedig, tudja, bárkit is megölnöm.

– Ezt jó tudni – nyelt egy nagyot Marcus idegesen. – Ha bármit tehetek annak érdekében, hogy ne kelljen senkit se megölnie, csak szóljon.

– Keresek valakit, Marcus.

– Tudja a nevemet?

A nő elengedte a füle mellett a kérdést, és feléje nyújtott egy fényképet.

– Ismerős?

Marcus rábámult a fotóra, amelyen hárman álltak egy épület előtt, majd kinyújtotta érte a kezét. Kérdőn a lányra nézett, hogy elveheti-e, az meg bólintott, és közelebb tartotta. Marcus átvette, és felemelte, hogy jobban lássa a csillagok fényében.

– Kissé…

A lány bekapcsolt egy kis zseblámpát, és a képre irányította. Marcus biccentett.

– …sötét volt. Köszönöm. – Alaposabban megnézte a fotót, miközben érezte a lány fegyverének kényelmetlen közelségét. Három ember volt a képen, egy férfi, egy nő, köztük egy kislány, aki nem lehetett több három vagy négy évesnél. A hátuk mögött egy nagy üvegépület. Marcus döbbenten vette észre, hogy az oldalán a PARAGEN felirat áll. Mondani készült erről valamit, amikor újabb sokk érte. Rájött, hogy az a nő a képen olyan valaki, akit évek óta ismer.

– Az ott Nandita.

– Nandita Merchant – mondta a lány. Kikapcsolta a lámpát. – Gondolom, nem tudja, merre lehet?

Marcus hátrafordult, hogy szembe nézzen vele. Még mindig nem értette, mi folyik itt.

– Senki sem látta Nanditát már hónapok óta. Ez az ő háza, de… rendszeresen eljárt mentőakciókra meg hasonlókra, mindenféle füveket keresett a kertjéhez, és amikor legutóbb elment, nem jött vissza. – Ismét a képre nézett, majd megint a nőre. – Mkele embere? Illetve, az lényegtelen is, inkább az érdekel, kicsoda maga? Honnan tudja a nevemet?

– Már találkoztunk, de maga nem emlékszik rám. Engem nagyon nehéz észrevenni, ha nem akarom, hogy meglássanak.

– Kezdem sejteni. Ahogy azt is gyanítom, hogy nem éppen az East Meadow-i rendőrség kötelékéhez tartozik. Miért keresi Nanditát?

A lány ravaszul és hamiskásan mosolygott.

– Mert eltűnt.

– Igen, hát ez valóban hülye kérdés volt – ismerte be Marcus. Hirtelen feltűnt neki, hogy mennyire vonzó is ez a lány. – Átfogalmaznám. Miért fontos megtalálnia?

A lány megint bekapcsolta a zseblámpát, amely először elvakította Marcust, de aztán a kezében tartott fényképre irányult. Újra megnézte.

– Nézze meg alaposabban. Felismeri?

– Nandita Merchant, ahogy már…

– Nem őt. A mellette álló lányt.

Marcus ismét a képre nézett, közelebb tartotta magához, megvizsgálta a középen álló kislányt. A bőre halványbarna volt, a copfjai koromfeketék, a szeme élénk és kíváncsi. Világos színű ruhát viselt, amilyet kislányok a nyári napokon szoktak, ha a parkba mennek. Amilyet már tizenkét éve nem látott. Boldognak és ártatlannak látszott, az arca kicsit ráncolódott, ahogy hunyorgott a nap miatt.

Volt valami ismerős ebben a hunyorgásban.

Marcusnak leesett az álla, és a meglepetéstől majdnem kihullott a kezéből a fotó.

– Ez Kira! – A titokzatos lányra nézett. Még jobban meg volt zavarodva, mint azelőtt. – Ez Kira, a Szakadás előtt. – Megint a fotót nézte, tanulmányozta az arcát. Fiatal volt még nagyon, arca kikerekedett, mint minden gyereknek, de az arcvonásai már ott voltak. Az ott Kira orra, az ott Kira szeme, és Kira ugyanígy hunyorgott a naptól. Marcus a fejét csóválta. – Miért van Nanditával? Nem is találkoztak a Szakadás előtt!

– Pontosan – mondta a lány. – Nandita tudott erről, és nem szólt róla senkinek.

De furcsán fogalmaz, gondolta Marcus. Nem úgy mondta, hogy „Nandita ismerte Kirát”, hanem hogy „Nandita tudott erről”.

– Miről tudott Nandita?

A lány kikapcsolta a zseblámpát, becsúsztatta az egyik zsebébe, és kirántotta a fényképet Marcus kezéből.

– Tudja, hogy hol van?

– Kira vagy Nandita? – kérdezte Marcus. Tehetetlenül megvonta a vállát. – Mindkettőre nem a válasz, úgyhogy mindegy. Kira elment, hogy… – Kira elment, hogy megkeresse a Részlegeseket, és ezt még óvakodott bárkinek is elárulni, de úgy érezte, ebben az esetben ez nem számít. – Maga Részleges, ugye?

– Ha beszélne Kirával, mondja meg neki, hogy Heron üdvözli.

Marcus biccentett.

– Maga volt az, aki elkapta. Aki elvitte dr. Morganhez.

Heron nem válaszolt, eltette a fényképet, és hátrapillantott az árnyékok felé.

– Érdekes dolgok fognak történni a szigeten, méghozzá hamarosan – mondta. – Tisztában van a lejárati idővel, amiről Samm beszélt?

– Sammet is ismeri?

– Kira Walkerre és Nandita Merchantre elengedhetetlenül szükség van a lejárati idő problémájának megoldásához, és dr. Morgannek feltett szándéka, hogy megtalálja őket.

Marcus értetlenül ráncolta a homlokát.

– Mi közük van nekik ehhez?

– Ne akadjon fenn a részletkérdéseken. Nem érdekes, hogy dr. Morgan miért akarja megtalálni őket, csak az, hogy meg akarja és meg is fogja találni őket, márpedig a Részlegesek csak kétféle módon intézik a dolgaikat. Az én módszeremmel és mindenki más módszerével.

– Nem különösebben lelkesedem a maga módszeréért – nézett le Marcus a karabélyra. – Kíváncsi vagyok én egyáltalán a mindenki más módszerére?

– Már megtapasztalhatta. Úgy hívják, hogy Részleges Háború.

– Ebben az esetben jobban tetszik a maga módszere.

– Akkor segítsen. Találja meg Nandita Merchantet. Itt van valahol a szigeten. Megkeresném én magam, de máshol van dolgom.

– Vagyis nem a szigeten. – Marcus próbálta kitalálni. – Kirát keresi.

Heron ismét elmosolyodott.

– Mit csináljak, ha megtaláltam? – kérdezte Marcus. – Feltéve, hogy… feltéve, hogy egyáltalán keresni fogom, elvégre maga nem a főnököm.

– Csak találja meg. – Heron hátralépett. – Higgye el, hogy nem akarja kipróbálni az ő módszerüket. – Azzal megfordult, és eltűnt az árnyak között.

Marcus megkísérelte követni, de már nyoma veszett.