Nagyapámnak, az én kedvenc geekemnek.

Originally published in English by HarperCollinsPublishers Ltd under the title:

GEEK GIRL

Text copyright © Holly Smale 2013

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2014

The author/illustrator asserts the moral right to be identified as the author/illustrator of this work.

Borítóterv @ HarperCollins Publishers 2013

Borító fotó @ Quavondo/Getty Images (arc),

John Rensten/Getty Images (szemüveg, szem),

PhotoAlto/Alix Minde/Getty Images (száj),

Shutterstock.com (haj)

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft.,

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nagy Boldizsár

Szerkesztette: Csapody Kinga

Korrektor: Kótai Katalin

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-014-0

geek, kiejtése: /gi:k/, főnév, angol eredetű.

1. túlzottan intellektuális beállítottságú ember, magyarul: kockafej, kocka, eredeti jelentése: stréber.

2. olyan személy, akinek az érdeklődése (a társadalmi és társasági kapcsolatok ápolása helyett) egy bizonyos témára fókuszálódik. Ez az érdeklődés általában intenzív rajongássá vagy megszállottsággá is fajul.

3. olyan személy, aki erős késztetést érez arra, hogy megnézze a „geek” szó jelentését a szótárban.

A szó eredete: az ógermán geck szóból, aminek jelentése ‘bolond’.

1

A nevem Harriet Manners, és geek vagyok.

És ez már egész biztos, mert épp most ellenőriztem a szótárban a szó jelentését. Minden olyan tünet mellé kis pipát tettem, amelyet magamon is észlelek, és úgy tűnik, hogy a teljes leírás igaz rám.

Ami egyébként (ha teljesen őszinte akarok lenni önökkel) nem lepett meg nagyon. Már az a tény is elég sokat elárul rólam, hogy az éjjeliszekrényemen egy értelmező szótár van. És az is egy árulkodó jel, hogy a könyv mellett ott van egy ceruza és egy vonalzó is (mindkettő a Természettudományi Múzeumból), hogy szépen alá tudjam húzni a számomra érdekes bejegyzéseket.

Ó, és akkor még nem is említettem a tényt, hogy az iskolatáskám külső zsebén piros betűkkel ott virít a GEEK szó. Igaz, csak tegnap óta.

Valahogy így fest, csak persze nem ilyen szép betűkkel:

GEEK

Természetesen nem én készítettem a feliratot. Nagyon beteg lenne, ha a saját táskámra ilyesmit írogatnék. Ha már úgy döntenék, hogy kárt teszek a saját tulajdonomban, akkor egy megrendítő idézetet választanék valamelyik nagyon jó könyvből, vagy egy érdekes tudományos tényt, amiről csak nagyon kevés ember tud. És egészen biztos, hogy nem piros tollal csinálnám. Inkább feketével, kékkel, esetleg zölddel. Nem vagyok nagy rajongója a piros színnek, annak ellenére, hogy ez a leghosszabb hullámhosszal rendelkező fény, amelyet az emberi szem érzékelni képes.

Ha teljesen őszinte akarok lenni önökkel, fogalmam sincs, ki döntött úgy, hogy összefirkálja a táskámat (bár vannak tippjeim), de annyit elmondhatok, hogy az írása szinte olvashatatlan. Bárki is volt, az biztos, hogy nem figyelt oda múltkor irodalomórán, amikor arról tanultunk, hogy a kézírás milyen fontos önkifejező eszköz. Ami egyébként kész szerencse, mert ha netalántán találnék egy hasonló árnyalatú tollat, akkor a G és az E közé odafirkanthatnék egy R betűt. Aztán úgy tehetnék, mintha azért virítana a táskámon a GREEK szó, mert rajongok az ókori görög történelemért, vagy esetleg a feta sajtért.

Mondjuk a cheddart jobban szeretem, de ezt nem kell tudnia mindenkinek.

Na mindegy, a lényeg: mivel láthatóan a táskám, a névtelen vandál és az értelmező szótáram is ugyanazon a véleményen vannak, csak azt a végkövetkeztetést tudom levonni, hogy egy stréber geek vagyok.

Egyébként azt tudták, hogy egykor azokat az embereket nevezték geeknek, akik karneválokon léptek fel, és élő csirkék, kígyók vagy denevérek fejét harapták le a színpadi műsor részeként?

Na, látják. Csakis egy geek tudhat ilyesmit.

Azt hiszem, ezt nevezik iróniának.

2

Most, hogy tudják, ki vagyok, biztosan arra is kíváncsiak, vajon hol vagyok épp és mit csinálok, igazam van? Karakter, akció és lokáció: ezek a sztori alapfeltételei. Ezt egy könyvben olvastam, aminek a címe A sztori alapfeltételei, és egy olyan férfi írta, akinek eddig egyetlen története sem jelent meg, azt viszont már most nagyon jól tudja, hogyan építi majd fel a leendő sztoriját.

Na, akkor lássuk csak! Szóval.

Most épp december van, és az ágyamban fekszem (nagyjából tizennégy takaró alatt), és nem csinálok semmit, azon kívül, hogy egyre csak forrósodom.

Nem akarom, hogy aggódjanak vagy ilyesmi, de azt hiszem, tényleg nagyon beteg vagyok. A tenyerem nyirkos, a gyomrom háborog, és jelentősen sápadtabb vagyok, mint tíz perccel ezelőtt. És akkor ott van még egy dolog: az arcomat ellepte valami, amit nem nevezhetünk másnak, mint… kiütésnek! Apró kis vörös pöttyökkel van tele az állam és a homlokom, teljesen random helyeken jelentek meg, és egyáltalán nem szimmetrikus formában. Az államon például van egy hatalmas nagy. És egy másik épp a bal fülem mellett.

Egy újabb pillantást vetek a CD hátuljára, amit kézi tükörnek használok, majd olyan hangosat sóhajtok, amekkorát csak tudok. Semmi kétség: most már egyértelmű, hogy nagyon beteg vagyok. Nem lenne szép dolog, ha kockáztatnám, hogy megfertőzök valakit ezzel a vírussal, pláne, mert nem mindenkinek olyan erős az immunrendszere, mint az enyém. A legjobb, ha egyedül küzdök meg ezzel a betegséggel.

Küzdök egész álló nap. Anélkül, hogy kitenném a lábam a lakásból.

Még mélyebbre csusszanok a paplan alá, és szipogva nézek a szemben lévő falon lógó órára. (Nagyon ötletes: minden számot legalulra festettek, mintha lepottyantak volna. Bár ez azzal jár, hogy amikor nagy rohanásban vagyok, csak nagyjából tudom megsaccolni, mennyi lehet az idő.)

Aztán becsukom a szememet és magamban számolok: 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2…

És akkor, pont végszóra, mint mindig, az ajtó kinyílik, és a szoba szinte berobban: haj, táska, kabát és karok borítanak be mindent. Mint egy női bomba.

Nat (csak hogy mindenki számára világos legyen) a BFF-em, a legjobb barátom, és annyira egy hullámhosszon vagyunk, hogy olyan, mintha egy agyunk lenne, és születésünkkor különválasztottak volna bennünket. Vagy (ez talán közelebb áll a valósághoz) olyan, mintha két agyunk lenne, amelyet összefontak volna rögtön azután, hogy világra jöttünk.

Persze mivel ötéves korunkig nem találkoztunk, az előbbieket természetesen metaforikusan értettem, máskülönben már nem is élnénk.

Csak azt akarom mindezzel mondani, hogy nagyon közel állunk egymáshoz. Tökéletes a harmónia. Teljesen egyek és ugyanolyanok vagyunk. Olyanok vagyunk, mint két tökéletesen összefonódott, áradó tudatfolyam, amelyeknek nem áll útjában semmilyen akadályt jelentő szó.

Egy tökéletes, megkérdőjelezhetetlen szinergia szerint működünk. Mint az a két delfin a Aquaworldben, akik mindig ugyanabban a pillanatban ugranak a magasba, és olyan ügyesen passzolgatják egymásnak a labdát.

Na mindegy. Nat belép a szobába, rám néz, majd megáll, és csípőre teszi a kezét.

– Jó reggelt – krákogom a paplanok alól, majd hevesen köhögni kezdek. Az ember köhögése általában 100 km/óra sebességű, és anélkül, hogy kérkednék vele, én úgy érzem, hogy az enyém elérte a 110 vagy akár 120 km/órát is. Nagyon csúnya ez a köhögés.

– Meg se forduljon a fejedben – csattan fel Nat.

Abbahagyom a köhögést és hatalmasra gúvasztott, értetlen szemekkel nézek rá. – Hmmm? – mondom ártatlanul. Aztán megint köhögnöm kell.

– Komolyan mondom. Meg se forduljon a fejedben az se, hogy megfordulhatna a fejedben.

Fogalmam sincs, mire gondol. Valószínű, hogy a láztól agyduzzanatom alakult ki.

– Nat – szólalok meg erőtlenül. A szemeimet becsukom, és két kézzel szorítom a fejemet, hogy ne hasogasson úgy. Most már biztos vagyok benne, hogy valami borzalmas kór talált meg. Nem vagyok önmagam, olyan vagyok, mint egy üres tok. Egy porhüvely. – Rossz hírem van – folytatom. Majd kinyitom a fél szemem, és körbesandítok a szobában. Nat még mindig csípőre tett kézzel áll.

– Hadd találjam ki! – mondja szárazon. – Beteg vagy.

Gyengén, de hősiesen rámosolygok: épp úgy, mint Jane Lizzy-re a Büszkeség és balítéletben, amikor ledöntötte lábáról az a rémes nátha, de ő mégis hősiesen tűrte a rá mért kínokat. – Olyan jól ismersz engem – mondom szeretettel a hangomban. – Mindig tudod, mi zajlik bennem, Nat.

– Igen, pontosan tudom. És azt is tudom, mi fog történni, ha nem kelsz ki azonnal az ágyból: a fülednél fogva ráncigállak ki onnan. – Nat tesz felém egy lépést. – És kérem vissza a rúzsomat – teszi hozzá.

Megköszörülöm a torkomat.

– A rúzsodat?

Kinyitom a számat, de aztán újra becsukom.

– Ez nem rúzs – mondom vékony hangon. – Nagyon veszélyes fertőzést kaptam el.

– Tényleg nagyon veszélyes fertőzés lehet, Harriet, ugyanis a kiütések csillámportól ragyognak, az árnyalatuk pedig tökéletesen passzol a cipőm színéhez.

Egy kicsit lejjebb csusszanok a paplan alá, így most már csak a szemeim látszanak ki.

– Ezek a vírusok nagyon gyorsan mutálódnak manapság – válaszolom minden maradék méltóságomat összeszedve. – És gyakran nagyon érzékenyen reagálnak a fényre. 

– És ettől apró, metálarany pöttyök alakulnak ki?

Kihívóan megemelem az állam.

– Néha igen.

Nat orrcimpája megremeg, és a szemeit forgatja.

– Rendben. Az arcbőröd pedig elkezdett hintőport termelni, nem igaz?

Hirtelen elakad a lélegzetem. Szent kalács.

– Nagyon fontos, hogy szárazon tartsák a betegek bőrét – magyarázom olyan könnyed hangon, ahogy csak tőlem telik. – A baktériumok könnyen megtelepszenek a nyirkos helyeken.

Nat újra felsóhajt.

– Ki az ágyból, Harriet!

– De hát…

– Ki az ágyból!

– Nat, de én…

– Kifelé. Most.

Pánikszerűen nézek be a takaróm alá.

– De még nem vagyok kész! A pizsamám van rajtam! – Megpróbálkozom még egy utolsó, kétségbeesett kísérlettel. – Nat – nézek rá, és most taktikát váltok, amihez előveszem a legkomolyabb és legmélyebb hangomat. – Nem érted. Hogy érzed majd magad, ha tévedtél? Hogy tudsz majd együtt élni a tudattal? Meg is halhatok.

– Végül is igazad van – bólint Nat, és újabb két lépést tesz felém. – Tényleg. Ugyanis nem sok választ el attól, hogy meg ne öljelek, Harriet Manners. És hidd el, nagyon is jól megleszek utána egyedül. Most pedig kifelé az ágyból, te kis kamuzós!

– Beteg vagyok!

– Dehogy vagy!

– A halálomon vagyok!

– Dehogy vagy!

És mielőtt védekezni tudnék, Nat hirtelen felém nyúl, és lerántja rólam a paplant.

Nagyon hosszú ez a csönd.

– Ó, Harriet – szólal meg végre Nat, a hangja pedig egyszerre szomorú és diadalittas. Nekem pedig fogalmam sincs, hogy mit felelhetnék.

Ugyanis tetőtől talpig felöltözve, cipővel a lábamon fekszem az ágyban. És az egyik kezemben ott a hintőporos doboz, a másikban pedig az élénk vörös rúzs.