Szöveg © Szabó Tibor Benjámin

A borítót tervezte: Szabó Levente

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2014.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-403-012-6

Tartalom

Intro

1. fejezet

Láttalak a tévében

2. fejezet

Űrsuli

3. fejezet

Nem Batman

4. fejezet

A hamburgi mérce

5. fejezet

Agyvírus

6. fejezet

A kutyaság feltételei

7. fejezet

A Lamborghini Aventador és az újdonságterrorizmus

8. fejezet

Apám!

9. fejezet

Eldől

10. fejezet

A HOTDOG-forradalom

11. fejezet

Csokigyár a Lipótmezőn

12. fejezet

Mint Rottenbiller

13. fejezet

Sicambriában

14. fejezet

Óm jelűek Ordoszból

15. fejezet

Kinyomom a szemed

16. fejezet

Betévedni a végtelen erdőbe

17. fejezet

Leüvölti Krämer fejét

18. fejezet

Atomtudósok éjszakája

19. fejezet

Húzzál innen, mazsola!

20. fejezet

A Marina-parti konvenció

21. fejezet

Gyorsuló idő

22. fejezet

Az van, hogy kezdhetünk félni

23. fejezet

Két lány a felhők fölött

24. fejezet

A Rutherford-féle szóródás

25. fejezet

Órák

26. fejezet

257 perc

27. fejezet

Otthonok

„Az ember csak fiatalon találhat ki igazán új dolgokat.

Utána már túl tapasztalt… és túl ostoba.” (Albert Einstein)

INTRO

Augusztus első vasárnapján bombaként robbant a hír, hogy egy budapesti építkezésen hatalmas szibériai barnamedve kószál szabadon. Mire a tévéhíradók stábjai a helyszínre érkeztek, a vadállat már eltűnt a félkész épületben. A szomszédos kisvendéglő pincérnője zaklatottan mesélt arról, hogy először csak az ordítást hallották, arra gondoltak, dörög az ég valahol, majd kora délután látták meg az építési anyagok és munkagépek között randalírozó medvét. Szomjas lehetett, mert a munkások által az építkezésen hagyott műanyag flakonokat marcangolta mérgesen. Az állat legalább háromszáz kilós, könnyen át tudná szakítani a dróthálót, a kerítés közelébe merészkedőkre már morgott is – panaszkodott az újságíróknak a közeli fitneszterem diszpécsere. A sajtó képviselői természetesen próbáltak magyarázatot kérni az ingatlan tulajdonosaként bejegyzett alapítványtól, de nem kaptak választ. Nem sokkal később a katasztrófaelhárító központ egységei behatoltak az építkezési területre, a bámészkodókat elzavarták a kerítés ötvenméteres körzetéből, a riporterekkel nem álltak szóba. Éjszakába nyúlóan folyt a hatósági vizsgálat, de a hivatalos személyek végig elkerülték a mikrofonokat. Az állatról csak egy rossz minőségű mobiltelefonos videofelvételt tudtak tudósításaik végére tenni a híradók. Másnap az Optimal Research Alapítvány külföldön tartózkodó vezetőnője Magyarországra küldött videoüzenetben tájékoztatta a nyilvánosságot, hogy szervezetük rosszízű átverés, egy ún. médiahack áldozata lett. Természetesen sem szibériai barnamedvét, sem más állatot nem rejtegetnek ingatlanjaikon. Az alapítvány oktatással foglalkozik, a Marina-parton jelenleg egy iskolájuk épül. Ezeket az információkat a rendőrségi szóvivő is megerősítette. A korábban nyilatkozó szemtanúkat a sajtó szerette volna újra megszólaltatni, de ők már nem kívántak kamerák elé állni.

1. fejezet

Láttalak a tévében

Rosszkedvű idő lett szeptember 1-jére, a hűvös pára ránehezedett az ember mellkasára. Sádi ült a Duna-parton, a füves sétány szélén, ott, ahol a mederkövezés kezdődik. Apró kavicsokat morzsolgatott a tenyerében, a túlpart felé bámult, a budai hegyoldal házsorai kígyóztak a messzeségben. De nem sokat látott belőlük. Befelé figyelt, magába. Azon gondolkodott, hogy egyáltalán nem akarja azt, ami most jön, nem akarja, tiltakozik ellene a szívében valami. Csak azt nem bírta kitalálni, hogyan szabadulhatna. Tizennégy éves, izmos, érett fiú volt, de tudta azért magáról, hogy nem szállhat szembe az apjával. Körbenézett, hunyorgott, olyan kedve lett, mint az ősznek körülötte. A nyár elvitte magával a színeket is, gondolta. Akkor, mintha csak bosszúból tenné, az a szürke, ólmos szél befújt az inge alá, amitől Sádi megborzongott.

Megállt mögötte valaki. Topogott néhányat, álldogált, megint topogott. Sádi hátrafordult, egy kövérkés, szemüveges, szőke fiút látott. Nem érdekelte a másik, nem is köszönt neki, újra a túlparti villák felé nézett. Gondolkodott.

Háromnegyed hat volt.

Leült mellé a szőke fiú. Az ölében egy hátizsákot szorongatott.

– Szia! Richter Barnabás vagyok – mondta. Nyújtotta a jobb kezét keresztül a hátizsákon.

Sádi a nyitott tenyérre nézett, aztán a fiú arcába. Fújt egyet, majd újra a túlpart felé fordult.

– Én is a tanévnyitóra jöttem – mondta Richter. Igazgatta a szemüvegét.

Sádi nem szólt, csak a kavicsok nyikorgó hangját lehetett hallani.

– Te miben vagy jó? – kérdezte Richter. – Engem biztos a programozás miatt vettek fel. Szeretem a gépeket, apukám azt mondja, egy igazi junkie vagyok.

Sádi a kavicsokat morzsolgatta, és most már teljesen biztos volt benne, hogy ez neki nem kell, nem akarja.

– Te miben vagy jó? – ismételte Richter. Mosolygott, igazgatta a szemüvegét.

– A segged szétrúgásában! – csattant fel Sádi. Richter szemébe nézett. – És ha nem hagysz békén, meg is mutatom, mennyire jó vagyok benne.

Akkor hirtelen az ég felé kapta a fejét. Még nem látta a denevért, de már hallotta a finom percegő hangot, cicicc-cicicc-cicicc. Kereste a levegőben, meg is látta. A denevér cikázva, csapongva repült, hurkokat írt az égre, vadászott. És közeledett feléjük. Sádi kicsit felemelte magát, lendítette a kezét, az egyik kavicsot úgy dobta fel a levegőbe, magasra, hogy a többi a tenyerében maradjon. A denevér még csapott kettőt, akkor észrevette a kavicsot, rávágott, megpróbálta elkapni, követte a föld felé. Nem sikerült. A következő körnél Sádi még egy követ feldobott, a denevér rovarnak nézte azt is, rácsapott, pont a fejük fölött. Elkapni ezt sem tudta, de egész mélyen repült utána, csak Sádi fejétől pár centire váltott irányt hirtelen.

– Hí, ezt majdnem bekaptad! – hüledezett Richter.

Sádi legyintett, felállt, a levegőt figyelte.

– Nem szabad velük szórakozni, veszélyesek – mondta Richter.

– Megesznek, mi? – kérdezte Sádi, a levegőbe nézett közben, kereste a denevért, de az megijedhetett, eltűnt valahová, bár Sádi még hallotta azt a ciccegő hangot.

– Nem esznek meg. De nagyon veszélyesek, nem szabad fogdosni őket.

– Hülyeség!

Richter is felállt, leporolta a fenekén a nadrágját.

– Halálosak – mondta komolyan. – Minden harmadik denevér veszettséggel fertőzött.

– Hülyeség. Ha beteg lenne a harmaduk, már rég kipusztultak volna. A veszettségbe minden állat belehal. Hülyeség.

– Minden harmadik veszettséggel fertőzött – ismételte Richter. – És megfertőz téged is, ha megharap. Azt nem mondtam, hogy betegek. Csak hordozzák. A denevéreket nem betegíti meg a vírus.

Végleg eltűnt a denevér, Sádi csalódott volt.

– Hogy te mekkora észkombány vagy! – mondta Richternek.

– Kombájn.

– Mi van?!

– Nem kombány, hanem kombájn – mondta Richter. – Észkombájn. Az vagyok. Különben te is az vagy.

– Az kéne még! – kiáltotta Sádi. – ÉszkomBÁJN. Frászt!

Richter zavartan pislogott.

– Az vagy – mondta csendesen. – Meg én is. Tehetséges. Azért vagyunk itt. – Fejével a hátuk mögé intett. A füves sétány másik oldalán, a szép lakópark legszélső háza mellett egy hatemeletes, nagyon új épület állt közvetlenül a jachtkikötő partján. A Duna öble mélyen benyúlt a szárazföldbe, szinte a vízig leért a hófehér épület, ami elé folyamatosan autók érkeztek, megálltak, gyerekek szálltak ki, aztán az autók továbbhajtottak. Jó sok gyerek ricsajozott már a bejárat körül.

– Hogy én mennyire utálom ezt a… – mondta Sádi olyan keserűen, hogy az utolsó szóra már nem is maradt hangja.

Richter nem tudta, mit válaszolhatna.

– Láttam a meghívóban, hogy egymás mellett fogunk ülni a tanévnyitón – mondta végül. – Azért jöttem ide hozzád.

Sádi értetlen arcot vágott.

– A meghívóban. Az ültetési rend.

Sádi nem értette, Richter pedig benyúlt a hátizsákba, egy iPadet vett elő, matatott vele.

– Postán küldték, de beszkenneltem. Mindent a felhőben tárolok, onnan nem tud eltűnni. Te nem kaptál meghívót?

A tableten egy színes kép jelent meg.

– Mutasd csak! – mondta Sádi, és kivette Richter kezéből a hófehér masinát.

Úgy nézett ki a meghívó, mint az érettségi tablók, amiket Sádi a boltok kirakatában látott minden tavasszal. Mélykék háttér, középen kör alakú, üresen hagyott terület, körülötte pici téglalapok hatos csoportokban, a téglalapokban arcok fotói, de annyira aprók, hogy nem lehetett látni belőlük semmit. Nagyon sok fotó volt a képen, mindegyik alatt egy-egy szám állt. Felül három koncentrikus körgyűrű rajza mellett vastag betűs felirat: Különleges Tehetségek Ernest Rutherford Intézete.

– Nem kaptál ilyet? – kérdezte Richter.

– Nem. Lehet ezt nagyítani?

– Lehet, de nem érdemes – ingatta a fejét Richter. – Száz százalékon van, csak szétesik képpontokra, ha ránagyítasz.

– És ezen láttál meg?! Saját magamat se ismerem fel, annyira hangyányiak.

Akkor Richter közelebb lépett, az ujját végighúzta a kijelzőn, a gép lapozott, és egy új oldalon nagyobb méretű, számozott portréfotók jelentek meg, a képek mellett vezetéknév és keresztnév.

Sádi gyorsan megkereste magát, hogy lássa a közelében lévőket. Amikor meglátta Richter fotóját, kitört belőle a nevetés.

– Ezen olyan vagy, mint egy malac. Tisztára, mint egy jóllakott röfi. – Sádi hadonászva nevetett. – Így is foglak hívni mostantól: Röfi.

Richter felhúzta a szemöldökét a szemüveg alatt.

– Kicsúfolsz, amiért kövér vagyok?

Akkor Sádiból elfogyott a nevetés, sóhajtott kettőt mosolyogva.

– Nem, nem. Csak annak adok nevet, akit kedvelek – mondta.

Richter megvonta a vállát.

– Elég fura vagy.

– Sádinger Ádám – nyújtotta a kezét Sádi. – Mindenki csak Sádinak hív, de te is nyugodtan adhatsz nekem más nevet, ha gondolod.

Kezet fogtak hosszan, erősen.

– Hogy kell ezt kikapcsolni? – kérdezte aztán Sádi. Tett egy bizonytalankodó mozdulatot, Röfi pedig kivette a kezéből az iPadet, elaltatta, betette a hátizsákba.

– Neked milyen géped van? – kérdezte Sáditól.

A másik viszont csak rázta fejét.

– Ahonnan én jövök, ott egy ilyennel nem érnél el a boltból hazáig.

– Nyócker?

– Rosszabb. Illatos út, dzsumbuj. Ne tudd meg!

Sádi tekintete elkomorult, morgott is egyet, de aztán vett egy nagy levegőt, legyintett megint.

– Mindegy. Gyere, Röfi, menjünk, úgyis mindjárt kezdődik a hacacáré! Remélem, nyolcra befejezzük, különben elkések az edzésről.

Elindultak a többiek felé, át a füves sétányon, Sádi a magasabbra nőtt lóheréket rugdosta közben. Ahogy közelebb értek, látni lehetett a kikötői öböl hullámzó vizét, a móló mellett ringatózó jachtokat.

– Milyen edzésre jársz? – kérdezte Röfi.

– Aikidóra. Jó régóta.

Röfi felnézett Sádira, a szemében nagyon tiszta csodálkozás, tisztelet tükröződött.

– Akkor te O-szenszej követője vagy. Egy igazi keleti harcos. Biztos szereted a japán filozófiát!

Sádi erre újra nevetett.

– Túrót! Csak nem szeretem, ha megvernek. A telepen folyton elgyepáltak. Ott nincs kecmec, se filozófia. Elszedték a tízóraimat meg a zsebpénzt. Amikor nyolcéves lettem, apám elvitt a Kobaiashi dojóba, hogy neveljenek belém egy kis bátorságot. Szerinte nyápic gyerek voltam. Sőt, most is azt gondolja. Feljárok hetente háromszor ugrálni, levezeti a feszültséget. A dojó Budán van, Csillaghegyen. Órákat szoktam buszozni, de az edzéseket szeretem. – Sádi itt elgondolkodott. – Az a furcsa, hogy előtte mindig megtaláltak. Most meg, azóta, hogy megtanítottak verekedni… valahogy nincs rá szükség. Nem mintha hiányozna.

Odaértek az épülethez. Kívülről nem volt a homlokzatra írva semmi, csak a meghívón is látott három kört festették a falra az első emelet magasságában. A bejárat előtti parkoló tele volt gyerekekkel, csoportokba verődve beszélgettek, hangoskodtak, szaladgáltak. Minden fiún ugyanolyan fehér ing, egyforma sötétszürke nadrág, a lányokon blúz és szoknya, azok is teljesen egyformák. Körbenéztek, de nem láttak senkit azok közül, akikkel egymás közelében fognak ülni. Röfi észrevette, hogy nyitva van az előtér ajtaja, mutatta, hogy nézzenek be.

Mielőtt beléptek, Röfi a fal tövéből felnézett az épületre, mosolygott.

– Én már most büszke vagyok, hogy ide járhatok – mondta.

De Sádi csak morgott.

– Nem tudom, nekem ez nem tetszik. Az egész nem tetszik.

– Ne hülyülj már! Ez a legprofibb suli a világon. A legleg, a number one, hasonló sincs hozzá. És ide járhatok! El se hiszem, hogy az ezerötszázból engem is kiválasztottak!

Sádi rázta a fejét.

– Nem kell így lihegni, mert… – Mondani akart még valamit, de hirtelen furcsa szag csapta meg az orrát. Körbeszimatolt, odalépett a falhoz, azt is megszagolta, aztán végighúzta az ujját a festésen.

– Te, ez a fal még nedves. Most festették, meg se száradt, érzem a párolgását. – Mutatta az ujját, amire rákenődött a festék.

– Hát, új – rántotta meg a vállát Röfi. – Eddig nem volt nálunk ilyen intézet. A Facebookon láttam, hogy a többiek csak RUDInak nevezik. – Röfi mosolygott.

Sádi megszaglászta az ujját is.

– Lopnak. Hidd el nekem, megérzem. Ezek valamit lopnak. Még a falnak is disznóságszaga van. Már a felvételinél tudtam, hogy ez valami zsivány ügy. Na, menjünk be!

Az előtérben is sokan álldogáltak, toporogtak, jó nagy helyiség volt, fehér márvánnyal kikövezve. Az egyik falon tudósok, politikusok arcképei lógtak, a másikon egy hatalmas infótábla, az épület szintjeinek alaprajzával. Beljebb nem lehetett menni, mert az aulába vezető sötétített üvegajtó zárva volt. Sádi és Röfi körbesétáltak, figyelték az arcokat, de egy ideig itt sem láttak senkit a meghívóról. Aztán az infótábla előtt mégiscsak megpillantottak valakit. Egy csontos, vékony fiú állt mellre font karokkal, a többieknek háttal, a tábla feliratait bogarászta. Amikor Sádiék mellé léptek, észrevette őket, és felderült az arca.

– Mi egy csoportban vagyunk! Sziasztok!

Nyújtotta a kezét, bemutatkoztak egymásnak: Sádi, Richter már Röfiként, János.

– Láttalak a tévében – bólintott János Sádi felé.

Röfinek leesett az álla.

– Te benne voltál a tévében?!

– Európa-bajnok karatés – mondta János, közben Sádi szemébe nézett. – A Sport 1-en beszélgettek vele két hete.

Röfi erre elröhögte magát, és most tényleg olyan volt, mint egy kismalac.

De Sádi leintette őket.

– Csak korosztályos. És kötelező volt az interjú, a szponzorok miatt. Rajtad kívül nem is látta más, éjszaka adták.

János felhúzta a szemöldökét. – Tele voltak veled az újságok. Nappal is. A legfiatalabb Európa-bajnok.

– Hagyjuk már! – mondta Sádi. Zavarban volt, inkább másra akarta terelni a szót. – Mit néztél a falon?

János megfordult.

– A táblát. Hogy mik vannak belül, milyen termek. Láttátok az intézet jelmondatát?

Felfelé mutatott. Az infótábla fölött vastag, fekete betűkkel ez állt:

A TUDÁS: HATALOM

A BAJTÁRSIASSÁG: ERŐ

A HŰSÉG: BECSÜLET

Mindhárman a feliratot nézték. Röfinek megint tátva maradt a szája, Sádi fintorgott, János gondterheltnek látszott, simogatta az állát.

– Nagyzolós baromság. Nálunk a graffitik is jobbak ennél, azok legalább szellemesek – mondta Sádi.

– A hűség a becsületem – suttogta Röfi komoly arccal, de a hangzavar miatt a mellette álló Sádi se értette, mit mond.

– Micsoda?

– A hűség a becsületem – ismételte Röfi.

János bólogatott. Röfi Sádihoz fordult.

– Apukámtól tudom, hogy ez volt a náci SS jelmondata. A hűség a becsületem. Az SS a német hadseregben működött, gyűlöletes dolgokat csináltak.

Erre Sádi fújt egy nagyot.

– Hát, most se szeretem jobban ezt a helyet, mint két perce – mondta.

– Biztos van más jelentése is – motyogta Röfi.

János ekkor témát váltott, meglökte Röfi vállát.

– És te mi vagy? Azt tudjuk, hogy Sádi bajnok. Én egy rakás szerencsétlenség vagyok, csak tévedésből vettek fel. De rajtad tényleg látszik, hogy valami okostojás lehetsz.

Röfi nyitotta a száját, ám Sádi megelőzte, közbeszólt.

– Röffencs über kocka! Biztos tolja az Instagramot meg a Tumblit!

Röfi nevetve bólogatott.

– A Tumblit, főleg. Bár inkább Tumblr-nek hívják. Különben apukám szerint hamarabb olvastam a Google forráskódját, mint a Micimackót. Én már nem nagyon emlékszem. Ötéves voltam akkor.