A fordítás alapját képező kiadás:

Marina és Szergej Gyacsenko

Migrant, ili Brevi finietur

Ekszmo, 2010

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5158 91 9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2010 by Marina & Szergej Gyacsenko

© Hungarian translation 2014, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2014, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

„És a magasban azok a fények

ragyognak fejünk fölött.”

(Federico García Lorca)

Első fejezet

NEM VOLT sem dörgés, sem villámlás. Csak a ködös, nyirkos utca terült el előtte; a felhők kezdtek oszladozni, és köztük egy hosszúkás nyíláson át két-három csillag pislogott, semmit sem ígérve. A lámpák visszatükröződtek a sötét ablakokon, a parkoló kocsik üvegén és a nedves aszfalton. Krokodil lépegetett, nem nézett a lába alá, talpa alól vízcseppek fröccsentek szét – nem a megtrágyázott tavaszi föld jóllakott cuppogásával, ezek szivárványló benzinhártyával borított, könnyelmű városi pocsolyák csöppjei voltak.

És hirtelen mintha minden vattába merült volna: az utca és a csillagok, a lámpák és az aszfalt. Krokodil tett még néhány lépést, majd megállt – jobbra is, balra is, nem tudni, honnan, falak nőttek ki. Tüdejében még ott volt az őszi este nyirkos levegője, de orra már másmilyen, száraz, kondicionált, minden szagtól mentes levegőt szívott be. Feje fölött az utcai világítás helyett kékes fényű lámpák gyúltak ki. Krokodil pánikba esve nézett körül – egy hosszú, üres folyosó padlóján világosan kirajzolódtak nedves lábnyomai, szám szerint négy.

Kijáratot keresve gyorsan végigment a folyosón. Az ajtószárnyak puhán nyíltak, és egy hangszóró által eltorzított hang közömbösen, szinte fáradtan kérdezte:

– Andrej Sztroganov?

– Igen – mondta Krokodil, és megrázta a fejét, igyekezvén felfogni, mi történt, és neki most mi a teendője.

– Gratulálok, beadványát elfogadták. Jelenleg a Galaktikus Migrációs Hivatalban van. Szíveskedjen odamenni a szenzorhoz, és helyezze rá a tenyerét!

Körülnézett. A lakkozott falon ötujjú kézlenyomat látszott, olyasféle, mint amilyen huligánkrikszkrakszok csúfították el gyerekkorában az új építmények falait. Kis habozás után ráhelyezte a tenyerét.

A fal megremegett és eltűnt.

Aprócska irodahelyiség tárult fel. A távolabbi falnál félig áttetsző, középkorú férfi ült – sőt karosszékével együtt kissé bele is lógott a falba. Virtuális, holografikus ember volt. A fal valódi, vékonyan lemeszelt beton.

– Csodálkozik, Andrej Sztroganov – mondta az ember mély meggyőződéssel.

Krokodil kénytelen volt egyetérteni vele.

– Kérem, nézze meg ezt a felvételt!

Ebben a pillanatban a szoba közepén – Krokodiltól karnyújtásnyira – megjelent egy alak. Egy másik ember. Bárki másra, de rá igazán nem számított itt Krokodil.

– Szevasz! – mondta ez az új figura. – A túlvilági bűnhődés képzeletbeli, kéntartalmú kővel teli helyére is… szokatlan dolog így beszélgetni… Figyelj, ne csodálkozz, ne dühöngj! Úgy döntöttem, kivándorlok a Földről. Mázli, hogy van ilyen lehetőség… Hogy maradt legalább ez a lehetőség. – Gyorsan odapillantott valakire, aki mögötte állt, és akit Krokodil nem láthatott. – Hidd el, a Földön számodra nincs jövő! Ez nem érzelmi, nem hisztérikus döntés, ez mélyen átgondolt döntés… Lényegében a te döntésed. Bár egy kicsit később hoztad is meg. Mindent megmagyaráznak majd neked. Sok sikert!

A kép eltűnt. Krokodil néhány másodpercig még bámult a semmibe – oda, ahol épp az imént még önmagát látta, kissé lefogyva, kissé idegesen, de önmagát, ehhez kétség nem férhetett.

– Ott van a beadványa. – A falba süppedt ember a szoba sarkában álló írópult felé biccentett. – Ott van a szerződés is, amelyet aláírt maga is, meg a Hivatal képviselői is. Igaz, felmerült valami apróság… nehézség, ezt majd megbeszéljük, mihelyst megismerkedett a dokumentumokkal.

Krokodil odament az írópulthoz.

Műanyag tokban akkurátusan összehajtogatott A4-es formátumú lapok feküdtek. „Én, Andrej Sztroganov Vitaljevics józan ítélőképességem és biztos emlékezetem birtokában kinyilvánítom akaratomat, hogy örökre elhagyjam a Földet, a Naprendszer harmadik bolygóját, és véglegesen áttelepüljek az egyik olyan világra, amely megfelel fajom életfeltételeinek, és azok migrációs törvényei megengedik a fajomhoz tartozó egyedek huzamos ott-tartózkodását…” 

Ez itt hibás – gondolta Krokodil. – Az „azok” szó előtt pontosítani kellene, miről van szó, különben nyelvi katyvasz keletkezik. De jobb lenne az egész mondatot átfogalmazni. És még jobb lenne felébredni – gondolta bánatosan Krokodil.

– Nem alszik, és nem álmodik – súgta gyengéden a falba merült holografikus ember. – Az emigrációra vonatkozó döntését ön két évvel azt a napot követően hozta meg, hogy valóságosan kiemelték. Életének ezzel a két évével fizette meg a vízumot, a szükséges teleportálásokat, továbbá a kísérődokumentumokat, az orvosi vizsgálatot és a nyelv azonnali elsajátítását. Nyilvánvaló, hogy nem ez volt életének legjobb két éve. Amikor közölték önnel, hogy búcsút kell vennie azoktól, nem hogy búsult volna, inkább megörült.

– Megörültem? – kérdezett vissza Krokodil, csak hogy mondjon valamit. Nehogy az a holografikus azt képzelje, eszét vesztette a rémülettől.

– Kétségkívül – mondta az ember. – Most térjünk a tárgyra! Ön az általában Kristálynak nevezett bolygót választotta lakhelyéül, de nem volt szerencséje – az ottani migrációs hatóság váratlanul megváltoztatta a vonatkozó törvényeket. Keményen fölemelték az újonnan bevándorlókkal szemben támasztott követelményeket, és ezeknek ön sajnos már nem tesz eleget.

– Én…

– Intellektuális potenciálja, a szükséges és a termelt energia együtthatója, teherbíró képessége – a mutatók összességét tekintve ön versenyen kívül került. Mellesleg ahogyan az ön… hm… eredendő világának bármelyik lakója. Így hát az ön számára a Kristály jelenleg elérhetetlen, de emiatt nincs oka keseregni – két világot tudok felkínálni magának, választhat. Ezekről is tárgyaltunk önnel kezdetben. Az egyik a Limb, technokrata világ, ez hagyományosan vonzó a földlakók szemében. Sajnos az ökológiai egyensúly ott hagy némi kívánnivalót maga után. De önnek ugye nincs hajlama tüdőbetegségekre?

A holografikus ember intett, és a tenyérnyi iroda közepén megjelent egy kép – egy szürke megapolisz, sínek, csövek, fények; Krokodil pislogott. A kép megkettőződött a szeme előtt.

– A másik világ a Raa. – Az ember megint intett, és az urbánus rémlátomás helyét békességet árasztó, zöld tisztás foglalta el. – Itt szerényebbek az előmenetel esélyei. Mondjuk úgy, összehasonlíthatatlanul kevesebb a karrier lehetősége az önhöz hasonló emberek számára. Viszont csönd van, sok a zöldterület, és a társadalom rendkívül humánus. Sajnos csak ezt a két lehetőséget kínálhatom fel – a többi önnek nem megfelelő, vagy ön nem felel meg azoknak.

– Egy pillanat! – mondta Krokodil. – Azt mondta, hogy két évvel azt megelőzően „emeltek ki”, mint fogalmazott, hogy beadtam az emigráció iránti kérelmemet?

– Igen.

– De hát ez paradoxon! Ha két évvel korábban emeltek ki, az azt jelenti, hogy nem történt semmi, és én nem határoztam valamilyen rémület miatt úgy, hogy elhagyom a Földet, nem írtam ilyen beadványt, és nem emelhettek ki!

– Ez paradoxon – hagyta rá az ember. – De csak a lokális idő és a lokális hely vonatkozásában. Megírta a beadványt, azt regisztrálták, és amint látja, az önmagához intézett üzenet felvételével együtt megőrizték. Ezt követően életének két évét energiává alakították át, és – hipp-hopp – ezt a két évet leszámítva maga ugyanolyan, mint volt. Az események a Földön természetesen egy kicsit másképpen alakultak, de ön, Andrej Sztroganov, nem túl jelentős történelmi figura. Nem hiszem, hogy legközelebbi ismerősein kívül bárki is észrevette volna az eltűnését.

Legközelebbi ismerősei…

– Van egy fiam – mondta Krokodil rekedten.

– Valóban volt egy fia, Andrej, igaz, három hónapja látta utoljára. Szvetka magával vitte Angliába… vagy Németországba? Jó kérdés, ő emlékszik, hozzájárult a gyerek külföldre viteléhez…

Vagy Szvetka is a Marsra vitte volna a srácot?

Ki veszi még észre az eltűnését? A szerkesztősségben bánkódnak egy keveset, majd elfelejtik. A szülei már rég nem élnek. A szomszédok? A barátok?

– Szóval – most nagyon sok függött gyors felfogóképességétől – ha jól értem, nincs módjukban teljesíteni korábban vállalt kötelezettségüket? Hogy arra… a Kristályra küldjenek?

– Szerződésünkben – vettette ellene szelíden a holografikus – több megfelelő világ szerepel. Több, választása szerint – a Kristály, a Limb és a Raa. Higgye el, örömmel küldenénk a Kristályra, de ők megváltoztatták a feltételeket anélkül, hogy minket tájékoztattak volna erről. Elismerem, ez zavarba ejtő.

– Mikor változtatták meg a feltételeket? – makacskodott Krokodil. – Két évvel azt megelőzően, hogy beadtam a kérelmemet? Vagy most, amikor kiemeltek?

– Két év az mindössze a bolygó két fordulata a napja körül – közölte a holografikus még szelídebben. – Mi egy másik rendszerben létezünk, értse meg! Az időbeli paradoxonok jelentik az energia forrását.

– Visszamehetek? – kérdezte gyorsan Krokodil. – Visszavonhatom a beadványomat? Visszacsinálhatok mindent?

– Elvben igen. De a gyakorlatban: nincs mivel megfizetnie ezt a műveletet. Hány éves, huszonhat?

– Huszonhét.

– Az mindegy. Nincs annyi életéve, hogy kifizethesse az elkerülhetetlen új megállapodásokat és igazolásokat, és ami a legfőbb, az ellentétes irányú teleportálást, beszámítva a térbeli zavarokat. Ehhez el kellett volna venni mindkét szülője életkorának felét… És ilyen feltételek mellett minden intézkedés értelmét vesztené.

Krokodil csak állt egy darabig, fülének zúgását hallgatva.

– Teljesen fölöslegesen törekszik oda – mondta lágyan a holografikus. – Hiszen hallhatta: a Földön nincs jövője. Lehet, hogy magának a Földnek a jövője is… hm, nem túl biztató.

– Miért? Mi történt ott?

– Mi történik folyton a Földön? Hm… Őszintén szólva nem állok készen arra, hogy feleljek erre a kérdésre. További információszolgáltatás nem szerepel a megállapodásban. Közben pedig nem döntöttünk még, hogy a Limbre vagy a Raara megy-e.

Ismét feltűntek a félig áttetsző, színes képek.

Krokodil hunyorgott – és találomra rábökött az egyikre.

* * *

– Isten hozta a Raa-n! – mondta a negyvenes, szikár, bajuszos és napbarnított fickó, aki Latin-Amerika szülöttére emlékeztetett. – A Migrációs Központ tisztje vagyok.

Krokodil kilépett a kapszulából, és leült a fűbe. Lába nem tartotta meg.

– Transzportálás utáni fáradtság? Kulturális sokk?

Krokodil kész lett volna megesküdni, hogy a napbarnított oroszul beszél. Gondolatban megpróbálta lefordítani a mondatait… Legalább azt, hogy „Isten hozta!”… De nem tudta. Angolul eszébe jutott – „Welcome”. De az angol tanult nyelve volt. Elvégre nem beszélhet valaki a Raa-n oroszul?!

– Engedje meg, hogy segítsek! – mondta a tiszt aggódva.

Az ő karjára támaszkodva Krokodil valahogyan feltápászkodott. A levegő itt jó volt, könnyen lehetett lélegezni. Olyan szag volt, mint egy tavaszi kertben vagy parkban. Lába alatt fű volt, körös-körül mindenütt fű, távolabb bokrok zöldelltek, hatalmas, öreg fák festői csoportokat alkottak. Még távolabb ősemberek hajlékára emlékeztető kunyhók látszottak. Szigeti bennszülött építészet.

– Most elmegyünk a hivatal épületébe… Halaszthatatlan kérdéseket kell megvitatnunk: hogy fog élni, hol, az állampolgári jogok milyen szintjén… Nincs szüksége orvosi segítségre?

– Nincs – mondta Krokodil. – Csak aludnom kell.

Bevezették egy fonott falú szobába, a földön gyékényből font szőnyeg. Krokodil ezen a szőnyegen aludt el összegömbölyödve – mintha hosszú órákra kikapcsolták volna.

* * *

– Ez itt az ideiglenes igazolványa. – Az asztalon megjelent egy amatőr munkának látszó, fából készült, vékony fémláncon függő nyakékféle. – Ezt a nyakán kell viselnie.

– Viselnem? – ismételte meg Krokodil ostobán.

– Igen. Ezt állandóan magánál kell tartania. A nyakán a legegyszerűbb.

Krokodil óvatosan átvette a tárgyat. Forgatta az ujjai közt. Megszagolta. Az illata gyantás, a felülete simára csiszolt. Nem volt rajta sem festék, sem lakk. Látni lehetett az évgyűrűket.

– Hogy lehet ez igazolvány?

– Minden információt tartalmaz önről, a vércsoportjáig bezárólag, továbbá a kapcsolatot a Migrációs Központtal és a műszaki adatokat. Vagy speciális szenzorral lehet leolvasni, vagy egy szakmailag felkészült tiszt tud hozzáférni az adatokhoz. – Krokodil beszélgetőtársa végighúzta ujját a fatárgyon. – Kilenc óra hét perce tartózkodik a Raa-n. A Raa egy órája két századdal rövidebb szülőbolygójának megfelelő időegységénél. A legutóbb nyolcvannégyezer szívverésének időtartama alatt ön elvesztette testsúlyának egy hetvenheted részét. Ön nyilvánvalóan sokkot élt át, de fontos kérdéseket kell eldöntenünk, és szeretném megkérdezni: készen áll-e tárgyalni ezekről, vagy további pihenésre van szüksége?

– Készen állok – mormolta Krokodil.

– Nagyszerű. Fontos információ: a Raa minden lakójának, a nagykorúságához közeli időpontban – szervezetének sajátosságaitól függően tizenöt, tizenhat vagy tizenhét éves korában – jogában áll teljesíteni a Próbát, vagy ahogy mi mondjuk, átesni az állampolgársági Próbán. Azok a bolygólakók, akik kiállják a megpróbáltatásokat, elnyerik a megfelelő állampolgári státust. Azok a polgárok, akik valamilyen oknál fogva nem tudják letenni a Próbát, vagy megtagadják a letételét, nem független státust kapnak. Önnek bevándorlóként nem állt módjában letenni a Próbát. Döntenie kell: leteszi most a Próbát, vagy kielégíti önt a nem független státus, mellesleg ilyennel rendelkezik a Raa törzsökös lakóinak egy tizenötöd része.

– Nekem nem felel meg a nem független státus – mondta Krokodil, és idegesen nyelt egyet. – Miért nem közölték ezt velem rögtön a Galaktikus… ööö… Migrációs Hivatalban?

– A Galaktikus Migrációs Hivatalban értelmes fajok ezreivel van dolguk – közölte a tiszt sajnálkozással hangjában. – Ezért az ilyen apróságokra sosem jut idejük. Nem ön az első, és nem is az utolsó, aki panaszkodik. Az emberek a kényelem és a sok zöldterület miatt választják a Raa-t… – Váratlanul barátságosan elmosolyodott. – Nálunk valóban sok a zöld, és az élet kényelmes. A nem függetlenek nincsenek diszkriminációnak kitéve. Ne gondolja, hogy rabszolgák vagy foglyok, nincs értelme a Raa valóságát az önök kulturális mítoszai alapján megítélni.

– Az emberek a Raa-t választják – ismételte meg Krokodil lassan. – Más is van itt önöknél… a Földről?

– Az önök világáról? Akadnak. Nem túl sokan, de vannak. Szeretne beszélni velük? Nagyon hasznos dolog meghallgatni olyan társainak a véleményét, akik már megtelepedtek a Raa-n.

– Igen – mondta Krokodil kissé felélénkülve. – Nagyon szeretnék beszélni velük.

– Átküldöm magának… elnézést, felírom magának egy falapra, amíg nincs saját kommunikációs eszköze. – A tiszt széthajtott valamit, amit Krokodil olyasminek látott, mintha egy darab vékony lepénnyé kinyújtott tészta lenne. A lepény megremegett, barázdák és repedések futottak rajta végig, és Krokodil rájött, hogy a „tésztán” sűrűn kitöltött táblázat jelent meg.

– Nos, mint láthatjuk, az egyik bolygótársa jelenleg nagyon közel tartózkodik… lakik. Egészen közel. Küldünk neki egy kérdést… Mellesleg egyetlen Földről érkezettet sem ismerek, aki letette volna a Próbát. Tudja, ez tisztán fizikailag, na meg pszichológiailag is nehéz a maguk fajtájának. De a bevándorlók gyerekei, akiket kiskoruktól kezdve felkészítnek, ugyanúgy leteszik a Próbát, mint a helyiek, és ugyanakkora a sikertelenek aránya is.

– Egyet sem ismer? – ismételte meg bután Krokodil. A tiszt széttárta karját.

– Nem foglalkoztam külön ezzel a kérdéssel. Beszéljen bolygótársaival, ők biztosan részletesebben elmagyarázzák. A végső döntés magán áll, de legkésőbb a Raa-ra érkezést követő hetedik napon döntenie kell. Akkor dől el végképp a státusa: ha nem független, kitől függ majd. Ha vállalkozik a Próba letételére, milyen határidővel.

– Alighanem a Limbet kellett volna inkább választanom – mondta Krokodil borúsan.

A tiszt vállára hajtotta fejét.

– Andrej – mondta, gondosan megformálva a nevet. – A Limbről is települnek át hozzánk végleg. Családostól. Ez azért jelent valamit, igaz?

* * *

Akár a koboldok. Vagy bukolikus bennszülöttek. Elvben lehetne rosszabb is – gondolta Krokodil. – Csak ne kényszerítsenek arra, hogy fűszoknyát hordjak, vagy cápafogból fűzött nyakéket. Egy nyakékem már van – ez a láncra fűzött fabigyó. Mélységesen megrendült személyem azonosságát igazoló okmány.

A helyiségből, amelyet magában „a fogadó fél hivatalának” nevezett el, egyenesen az erdőbe jutott a falépcsőn lemenve. Körülnézett. Megbotlott, megingott, de visszanyerte az egyensúlyát. Szilárdabban megvetette lábát a ruganyos fűszőnyegen, amely sűrű volt, akár valami kefe.

Meleg volt. Sőt, fülledt a levegő. Krokodilban csak most tudatosodott, hogy kora hajnalban, nagyon friss reggelen érkezett meg a Raa-ra. Most rájött, hogy dél elmúltával nagy a forróság ebben az erdőben, a sűrű fű, a bokrok fölött ritkás köd lebeg, a szél elült.

Krokodil mélyet lélegzett, az illatokat szimatolta. Égő fa. Fűfélék. Egészében véve nagyon kellemes, megnyugtató szagok.

Körülötte olyan volt az erdő, mint valami mesebeli dzsungel. A mohos fatörzsekre tarka, zöld, szürke, barna liánok tekeredtek. Színes rovarok röpködtek, talán lepkék, talán szitakötők. Feje fölött a zöld lomb ernyője a hatodik emelet magasságában terült szét. A csipkés koronákon áttört a napfény, és Krokodil csodálkozva állapította meg, hogy hunyorgás nélkül bele tud nézni a napba. Nagyon kellemes nap, nem vad, és nagyon valóságosnak tűnik. Legalább ebben szerencséje van.

A vesszőből font falú kunyhókat nem pálmalevéllel fedték be, ahogyan illett volna, hanem fazsindelyre, sőt cserépre emlékeztető anyaggal. Utcáknak nyomuk sem volt. Nem volt ez sem város, sem falu – néhány szétszórt kunyhó a trópusi erdőben. Miért vagyok én itt? Mi okból? Mi célból?

A tiszt mellette állt, szótlanul várta, hogy Krokodil úrrá legyen zavara újabb rohamán.

– Nincs semmim. Egyáltalán semmim. Se fogkefém, se…

– Van egy induló csomagja: ebben a személyazonossági okmányán kívül van ruhanemű az első napokra, cipő, fehérnemű, a személyes higiéniához szükséges dolgok… Mire van még szüksége? Úgy értem, ha figyelmen kívül hagytuk valamilyen szükségletét…

– Nem tudom. – Krokodil megtörölte a homlokát. – Élelem?

– Ameddig itt van, igénye szerint kap táplálékot a nap bármely szakaszában. Látja azt az épületet az ablakokkal? Oda kell mennie, össze kell illesztenie az évgyűrűket a dokumentumán és a szenzoron, akkor bemehet, és tetszése szerint választhat. Vizet jobb, ha mindig hord magával kulacsban. Az újonnan érkezettek gyakran szenvednek a kiszáradástól. Éjszakánként a források ki vannak világítva. Egyébként a maga házában is van víz, és vannak lepények, ha megéhezett volna.

– Elmehetek innen? Elutazhatok?

– Ahogy kívánja – hümmögött a tiszt. – Csak helyesen mérje fel az erejét! Még nem adaptálódott a mi körülményeinkhez, és komoly megrázkódtatáson esett át.

Igaza volt.

– Szeretnék találkozni azzal az emberrel… raa-i társammal…

Krokodil szava elakadt. Csaknem egy egész perc beletelt, míg rájött, hogy a „raa-i társam” kifejezés lényegében a „földim” szó pontos fordítása, és ugyanazt is jelenti.

– A földimmel – ismételte meg igyekezve a szó jelentésére, nem pedig hangzására koncentrálni. – Minél előbb beszélni akarok vele. Lehet ma?

– Igen.

A tiszt habozott.

– Amíg nem születik döntés az ön státusáról, a mi szolgálatunk felelős az életéért és egészségéért. De mivel nem látok közvetlen veszélyt… Kapcsolatba lépek vele, és megpróbálom kideríteni, tudja-e ma fogadni magát.

* * *

A dzsungelen átvezető egyetlen sínre rendszeresen letelepedtek a szitakötőre emlékeztető repülő rovarok. Egy sorba, fejükkel egy irányba rendeződtek, kitárták szárnyukat; olyanok voltak, mintha alpakkából készült játékszerek lennének.

– Ez itt egy közlekedési útvonal – mondta a tiszt. – Ezen zajlik a közlekedés. Vagonok, kis kocsik járnak rajta…

– Én sem az erdőből jöttem – morogta Krokodil, de rögtön magyarázkodni is kezdett: – Vagyis azt akartam mondani, hogy az én világomon is van közlekedés, és szintén síneken jár.

– Nagyszerű.

A talaj megremegett. Aljával a füvet súrolva egy kabinféle kúszott elő az erdő sűrűjéből, látszólag súlyos és nehézkes, sötétített üvegű ablakai voltak. A szárnyas rovarok egészen közel engedték magukhoz, és csak a legutolsó pillanatban röppentek föl. Egyszer majd elkésnek – gondolta Krokodil.

– Szerencsés utat! – mondta a tiszt. – Ha eltévedne, vagy rosszul érezné magát, vagy bármi gond akad, mutassa meg a dokumentumát bármelyik nagykorúnak! Segítenek magának.

– És hol szálljak ki?

– Hogy érti?

Krokodil nyugtalankodni kezdett.

– Azt se tudom, hová megyek!

– Egyszerűen hagyja el a kabint, amikor kinyílik az ajtó! Már várják.

– És sokáig tart?

– Micsoda?

– Sokáig tart az út?

– Az attól függ, mennyire leterhelt az útvonal.

Az egysínű kabinja lelassult, de nem állt meg egészen. Ajtaja felemelkedett, azt várva, hogy utasa menet közben szálljon be. Krokodil fejében még egyszer végigfutott a gondolat – nem lenne jobb lemondani erről az utazásról? De a már nyitott ajtó előtt meghátrálni gyávaság lett volna, így Krokodil összeszorított foggal, ügyetlenül bemászott.

Az ajtó bezárult. A kabin mozgása nyomban felgyorsult, tetejét súrolták az ágak. A tiszt eltűnt szem elől, elsuhant, majd szintén eltűnt néhány bennszülött kunyhó, csak a sűrű és kiterjedt erdő maradt, olyan volt, mint valami áttetsző függönyön keresztül felsejlő, oszlopos bálterem.

Krokodil szemügyre vette a fülke belsejét. Nem volt ott semmiféle ülés; a kabin falát parafára emlékeztető anyag burkolta, alját Krokodil nagy meglepetésére szintén fű borította. Lábát keresztbe vetve leült, és kibámult az ablakon.

„Induló csomagjában” volt egy méretének megfelelő sort és egy gallértalan, világos ing, de Krokodil nem öltözött át. Farmere szárán már megszáradt a nedves járdáról származó sár. Az agyonkoptatott földi járdáról, kétlépésnyire az otthonától; Krokodil fontosnak érezte, hogy magán viselje ezt a sarat.

Egyébként milyen furcsa a közegészségügyi rendszerük! Miért nem dugják karanténba az újonnan érkezetteket, miért nem fertőtlenítik, nyírják kopaszra őket?

Idegesen elnevette magát. Előhúzta övéből a kulacsot, és kortyolt néhányat. Az újonnan érkezettek kiszáradástól szenvednek. Hányan lehetnek a jövevények? Hány bevándorló érkezik naponta? Óránként? Az a benyomása az embernek, mintha a bolygó szinte néptelen lenne, vad dzsungel borítja, és egyetlenegy kabin száguldozik a sűrűben folyvást azzal fenyegetve, hogy nekimegy egy mohos fatörzsnek. Hogyan is mondta az az áttetsző hivatalnok a Galaktikus Migrációs Hivatalnál? Csönd, sok zöld és rendkívül humánus társadalom?

A kabin ebben a pillanatban kiért az erdőből, egy szakadék peremére. Krokodil felnyögött, és belekapaszkodott a fűbe: balról még mindig a tarka növényzet fala húzódott, jobb felől kitárult a lilás árnyalatúan kék égbolt, a távoli horizont és a horizonton egy város – égre törő, tarka tűkből álló kompozíció. Sűrített tejre, elefántcsontra, égetett cukorra emlékeztető színű, fordított jégcsapok; Krokodil néhány másodpercig látta őket, azután a kabin egy éles kanyarral ismét behatolt az erdőbe, és a távoli horizont eltűnt.

Bárcsak oda vinnének! – gondolta Krokodil halványan reménykedve. – Ott biztosan sokan vannak. Vajon mi történik az utcákon, milyen a forgalom, milyenek a házak belül? „Kiemelésének” pillanata óta most először mozdult meg Krokodilban valami érdeklődésféle: biztos jele annak, hogy kezd múlni a sokk. A kíváncsiság elemi emberi tulajdonság, és nagyon veszélyes. Nagyon hasznos. A normák indikátora.

Gondolatban kezdte latolgatni, milyen messze lehet a város, és hogyan lehetne odajutni, de a kabin ismét éles kanyart vett, aljával követ súrolva megállt. A következő pillanatban az ajtó kinyílt.

Krokodil feltápászkodott. Azt mondták neki, ha kinyílik az ajtó, szálljon ki, de csak nem az erdő kellős közepén? Vasútállomásra, peronra, ilyesmire számított, városra vagy legalább falura…

A kabin csak állt, ajtaját magasba emelve, mintha tisztelegne. Krokodil kinézett. Szinte nyomban látóterébe került egy apró termetű, sárgás bőrű emberke, aki barátságosan hívogatta:

– Te vagy Andrej?

– Én – felelte rekedten Krokodil, és kiszállt. – Elfelejtettem az anyanyelvemet.

– És mi volt az anyanyelved?

– Az orosz.

– Hát, érthető, ezek oda telepítik az új nyelvet, ahol az anyanyelved volt. Az én anyanyelvem a han és a bai volt, és még vagy tucatnyi tanult nyelven tudtam!

A földi neve Veny volt. Annak idején sokféleképpen hívták, többek közt Vanyának meg Ednek is. A Raa-ra emigrálása nem az első volt életében; sokszor volt kényetlen szakítani a múltjával és valahova messze utazni. Élt Európában, Amerikában, Ausztráliában, valójában könnyebb lenne felsorolni, melyik földi kontinensen nem élt, mint azokat, ahol megfordult.

– Mi történt a Földön? – Ez volt Krokodil első kérdése.

– Miért, mi történt?

– Miért vándoroltunk ki?

– Hát miért vándorolnak ki az emberek? – Veny elmosolyodott, szeme résnyire szűkült. – Keresik, hol jobb nekik.

– Elképzelni sem tudom, minek kellett történnie, hogy emigráljak a Földről.

– Ugyan már! – mosolygott gunyorosan Veny. – Gondolom, csábító prospektusokat mutogattak neked, mindenféle filmecskét, és kedved támadt megnézni a Világmindenséget.

– Aligha. – Krokodil elfordította tekintetét. Földije még a Migrációs Központ pirospozsgás tisztjénél is furább figurának tűnt neki. – Te például miért emigráltál?

– Hogy én? Biztosan azt mondták nekem, hogy a Raa-n alacsonyabbak az adók, kevesebb a lakbér és több a fizetés – villantotta ki sárga fogait. – Én meg idejöttem.

– Mondd, mi van most a Földön? Lehet kapcsolatot teremteni?

– A Földön most dinoszauruszok vannak – bökte ki kis habozás után Veny.

– Mii?!

– Hát, amikor idekerültem, és is kérdezősködtem. Elég sokan vagyunk itt. Már úgy értem, földiek. És kiderült, hogy a Raa éppen aktuális ideje a mi jura korszakunknak felel meg. A Raa távoli múltjába emigráltunk… a mi időnkhöz képest. Mint tudod, minden viszonylagos – bólogatott jóindulatúan Veny. – Itt jó élni. Valószínűleg a Limben sem rossz, de itt jobb.

– A Limben is múlt van? Vagy ott a jövő? – kérdezte Krokodil reményvesztetten.

– Ahol vagy, ott mindig jelen idő van. – Amikor Veny nevetett, fiatal arcán elmélyültek a ráncok.

– És olyan megesett, hogy eredetileg a Kristályra készült valaki, és nem engedték oda?

– A Kristály? – ráncolta homlokát Veny. – Nem. Én választhattam a Limb, a Raa meg… hogy is hívják… Ola vagy Ora között, már nem emlékszem. Természetesen a Raa a legjobb. Te meg én okosak voltunk, jól döntöttünk.

– Vissza akarok menni a Földre.

Veny gőzölgő italt töltött kis csészékbe. Krokodil meg se kérdezte, mi az. Veny lakhelye mohával benőtt barlangra hasonlított; házigazda és vendége rugalmas mohaszőnyegen ült törökülésben, egy láb nélküli kőasztal mellett.

– Visszaút nincs – mondta Veny. – Még a mamut sem jelent meg, nem született meg Krisztus. Mit fogsz ott csinálni?

– De miért? – kulcsolta össze ujjait Krokodil. – Úgy értettem, ha az idejével fizet nekik az ember… Tíz évet odaadnék az életemből.

– Mit ér tíz év azokkal az évmilliókkal szemben, amelyek elválasztanak minket a huszonegyedik századtól? Vagy akár a tizenkilencediktől?

Krokodil félrenyelte az italt.

– Fizetségként két év semmiség, aprópénz – jelentette ki fensőbbségesen Veny. – Ezeknek akkor van nagy nyereségük, ha a múltba dobnak vissza minket. Egy tojásfejű mondta nekem: olyan ez, mint amikor a gátról lezúdul a víz. Ha föntről ömlik lefelé, ha a jövőből mész a múltba – energia keletkezik. De hogy lentről följuttasd a vizet, vagy minket a múltból a jövőbe küldjenek, ahhoz energia kell… Így aztán sem neked, sem nekem nincs annyi kreditünk, hogy visszakéredzkedjünk.

Krokodil nem tudta kiköhögni magát.

– Ezért aztán engedd el magad, felejts el mindent, és örülj az életnek! – bólogatott apró fejével Veny. – Meglehet, hogy tényleg történt valami baj a Földön. Mi mindannyian, úgy értem, akik a Földről jöttünk, kétezer-tízből indultunk. Későbbről nincs senki. Korábbról vannak. Családostól. Ha családostól emigrálsz, több időbe kerül a fizetség, két és fél évtől ötig. Öt év a fizetség, gondolj bele! De az emberek belementek…

– Hányan vagyunk? Földiek?

– Itt a környéken két-három család és vagy fél tucat egyedülálló, elég jól elhelyezkedtek… Mellesleg neked is el kell helyezkedned. – Veny mintha örült volna a témaváltásnak. – Az a legjobb, ha a közösséget, az államot választod. Akkor az államtól függsz majd, mint én is. De vannak egyéni gyámok is: kérdezd ki a mieinket, majd megsúgják, kinek érdemes eladnod magad.

– Hogyhogy eladnom?

– Úgy értve, hogy gyámolító gazdád kreditet kap érted a közösségtől, és kezdetben elintézi az oktatásodat. Mi a foglalkozásod?

– Fordító vagyok. Műszaki fordítás, angol és német. Szépirodalmat is fordítok. A szinkrontolmácsoláshoz is értek.

– Ezt megszívtad – állapította meg Veny. – Ennél használhatatlanabbat elképzelni is nehéz.

– Szerkeszteni is tudok.

– Nincs itt mit szerkeszteni, mindenki azt ír, amit akar, mindenki olvashatja, a Hálón minden elérhető mindenféle szerkesztés nélkül… Kénytelen leszel kitanulni valami helyi szakmát. De a tanulás kreditbe, vagyis a mi fogalmaink szerint pénzbe kerül. A nulláról nehéz felkapaszkodni, az kell, hogy a gyámolító gazdád segítsen.

– Te is függő helyzetben vagy?

– Igen. Az államtól függök. Az én gazdám a közösség.

– Magyarázd meg ezt! Mit jelent ez? Valaki rendelkezik veled, valakinek a tulajdona vagy…

– Nem, nem! Ez nem rabszolgaság – mondta Veny mély meggyőződéssel. – Ellenkezőleg: sokkal szabadabb leszel, mint voltál! Otthon alighanem belegebedtél a munkába, itt viszont dolgozol egy keveset, a többi időben meg csinálsz, amit akarsz. Viszont ha megbetegszel, biztosan meggyógyítanak, soha nem maradsz fedél és élelem nélkül.

– Neked mi a munkád?

– Vetőmagot osztályozok. Elvégeztem egy tanfolyamot, hogy összeférhető vagyok-e az osztályozó berendezésekkel. Nem is tudom, mennyit keresek ott, szerintem még többet is kapok cserébe! A házat, szórakozást, utazást. Tavaly a kontinens másik oldalán jártam, a partot fekete gyöngy borítja… Szóval remek… – És vendége feje fölé meredve Veny elhallgatott, láthatóan élete gyönyörű pillanataira emlékezve.

– Szeretsz vetőmagot osztályozni? – kérdezte Krokodil.

– Mit kell azokon osztályozni? Rácsatlakozol a berendezésre, az agyad kap egy kiegészítő opciót, hogy meglásd, ha sérült a csíra, egyszerűen megnyomod a gombot, és a zöld megy a zöldhöz, a piros a piroshoz… Te talán nagyon szeretted azokat a műszaki fordításaidat?

Krokodil elgondolkodott.

– Ez az ő Próbájuk – mondta végül. – Az állampolgári Próba. Megpróbáltad teljesíteni?

Veny arcáról lehervadt a mosoly. Hangjában együttérzés volt.

– Ismerem azokat, akik megpróbálták.

– Na és?

– Na és? Egy csapat helyi kamasszal együtt elvisznek egy szigetre. Olyan vadembereknek való tábor van ott. Mint az ősi törzseknél: ifjú farkasok, ifjú sasok tábora vagy micsoda. És neked a helyi taknyosokkal együtt kell elvégezned egy csomó tesztet és bebizonyítanod, hogy nem vagy piskótából.

– Szolgáltam a hadseregben – mondta Krokodil elgondolkodva. – Nem félek megmérkőzni holmi kamaszokkal. Ez minden?

– Nem. Ha észrevetted, ez a társadalom természettudományos-biológiai alapokon áll. Olyasmit tudnak, amire mi soha nem leszünk képesek. Például az ujjukkal le tudják olvasni az információt egy fadarabról…

– És abban a vademberi táborban ezt tanítják?

– Ez sámánkodás – sóhajtott fel Veny. – Kicsi koruktól kezdve tanítják őket ilyesmikre, nem tudom, hogyan. Azokat a földieket is, akik gyerekként érkeztek ide. Elvben mi is képesek lennénk rá, de gyakorlatilag…

– Na és mi a különbség – kötötte az ebet a karóhoz Krokodil – a teljes jogú és a függő helyzetű polgárok között?

– Mondom: a függő helyzetű úgy él, mintha gazdag papája lenne, nyugodtan, feszültségek nélkül. A teljes jogú meg úgy nyüzsög, ahogyan akar. Éhen persze senki nem hal, élelem van bőven, éjszakázni meg lehet a közösségi házakban… De mi értelme lenne kínlódni azzal a Próbával, ha végül kredit nélkül maradsz?

Krokodil megpróbált a megszerzett ismeretekből legalább valamennyire logikus képet összerakni. Zavarát megérezve Veny felélénkült:

– Na és a függő helyzetű évente egyszer hosszú szabadságra mehet. És ha feleségül vesz egy függő helyzetű nőt, kiegészítő készletet kap. És még…

– Nem. Milyen elv szerint válogatnak? Hogyan döntik el, hogy melyik kamasz tette le a Próbát, és melyik nem méltó erre? Ki lesz szabad, és ki függő helyzetű?

– Ennek megvan a hagyománya. – Veny kezdett idegeskedni. – Tudod, tiszteletben tartják az ősök hagyományait. Kezdeményezőkészség meg ilyesmi. De minek másznál ebbe bele, elvégre már felnőtt férfi vagy?!

– Nem tudom – mondta Krokodil.

* * *

Az éjszakai erdő olyan sokféle illatot árasztott, mintha többféle drága parfümöt locsoltak volna szét. A források százait zöldes fénnyel világították meg, a víz olvasztott üvegnek látszott. Krokodil megtöltötte a kulacsát, amelyet az induló csomagban kapott, és szinte nyomban ki is ürítette: a víz nagyon jóízű volt, ő pedig szinte állandóan szomjazott.

– Andrej?

A tiszt, aki reggel fogadta őt, világító szandált viselt. A bokája körüli pántok egyenletes fényt sugároztak, a szandál talpa reflektorszerű fényt bocsátott ki, és valahányszor a tiszt fölemelte talpát a földről, megvilágította az erdőt. Andrej lenézett saját edzőcipőjére, és kínosan érezte magát.

– Visszatért? Hogy sikerült az út?

– Nagyszerűen.

– Megvannak még néhány Földről érkezett bevándorló koordinátái. Szeretne kapcsolatba lépni velük?

– Természetesen! – Andrej fellelkesült, de nyomban le is hangolódott. – Csak ne most…

– Nem most – egyezett bele a tiszt. – Menjünk, elkísérem a házához!

– Hogyan lehet energiává átalakítani az időt? – kérdezte Krokodil.

A tiszt nem csodálkozott.

– A részletekre kíváncsi, vagy az elv lepi meg?

Az erdőben haladtak, amely hol kivilágosodott, hol sötétbe borult a tiszt lépteinek ütemében.

– Nincs jelentősége – ismerte be Krokodil. – Hogy gondolja: örökké létezni fog a házuk?

– Semmi nem létezik örökké – mondta lágyan a tiszt. – Ott elöl balra az az építmény a maga ideiglenes lakhelye. Van benne könnyű étel, ital, holmik, ágy és tisztálkodó szerek. Ez a ház örömet és nyugalmat ad önnek, azután eltűnik, mint minden a világon; de mi örömmel segítjük a beilleszkedésben és adaptálódásban. Öt napja maradt, hogy meghozza a végső döntést.

– És ha ez alatt nem jutok döntésre?

– Akkor a Migrációs Központ hozza meg a döntést, az ön érdekeit szem előtt tartva.

– De ha a döntéshez nekem több időre van szükségem?

– Az idő: készlet. – A tiszt türelmes volt, akár egy fatuskó. – Nem lehet ellenőrizetlenül fecsérelni.

– Nincs elég információm – mondta Krokodil. – Hogy juthatok információhoz?

* * *

A berendezés olyan volt, mint egy lapos agyagtál. A tiszt utasította Krokodilt, hogy töltsön bele vizet a kulacsából, és várjon néhány másodpercet, amíg „inicializálódik”.

A víz mozgása lassan lecsillapodott, felszíne mozdulatlanná vált, nagy szilikonlencsére emlékeztetett. A tiszt azt mondta Krokodilnak, érintse hozzá fából készült személyazonosítóját. A víz felszíne megremegett, zavarossá vált, és az alján váratlanul megjelent képernyőn Krokodil megpillantotta a nevét, amelyet mintha vékonyan belekarcoltak volna:

„Andrej Sztroganov”

– Megtörtént az engedélyezés – mondta a tiszt. – De státusa egyelőre még tisztázatlan, ezért csak ezt a berendezést használhatja.

– Hogyan kell használni?

– Tegye fel a kérdéseit!

– Bármit kérdezhetek?

– Igen. – A tiszt most először mutatta a türelmetlenség jeleit. – De ugye tudja, hogy a kérdés helyes megfogalmazásától függ a válasz?

– Tehát nem teljes, nem pontos választ fogok kapni, és nem felelnek minden kérdésemre?

– Próbálkozzon! – A tiszt az ajtó felé fordult. – De jobb lenne, ha pihenne. Maga kimerült. Ha szükség lenne rá, hívjon orvost!

* * *

– Mely jogaiban korlátozott a társadalom függő helyzetű tagja?

„A társadalom egészét érintő határozatok meghozatalában való részvétel jogában. Más emberek fölött gyakorolt gyámság jogában, beleértve tulajdon gyermekeit. A neki magának kárt okozó döntések meghozatalának jogában.”

A fennhangon feltett kérdésekre a válasz haladéktalanul megjelent, mintha a vízre karcolták volna.

– Mit jelent az önmagának okozott kár?

„Ha úgy döntene, meghal. Ha olyan döntést hozna, amelytől rosszabbra fordul a sorsa. Ha úgy döntene, megtagadja a tevékenységet. Ha úgy döntene…”

– Állj! – Krokodil észre sem vette, hogy gyökerestől tépi ki a kunyhó földjét borító füvet. – A teljes jogú polgárnak jogában áll meghalni?

„Igen.”

– És ki dönti el, hogy egy bizonyos sors jobb vagy rosszabb?

„Komplex a megítélés: figyelembe vétetik, megfelel-e a tevékenység a társadalom szükségleteinek és az ember pszichofizikai jellemzőinek.”

– Mit jelent a tevékenység megtagadása?

„Elzárkózás a tudatos tevékenységtől, vagyis a munkától, a tanulástól, az önfejlesztéstől, a szabadidő eltöltésétől.”

– Vagyis a függő helyzetű állampolgárnak nincs joga heverészni és a plafont köpködni?

„Rekreációs tevékenység keretében, korlátozott időtartamban megteheti.”

– Mi van még?

„Függő helyzetű polgár nem tagadhatja meg az értelmes tevékenységet.”

– És a teljes jogú?

„A teljes jogú állampolgár minden döntést életének megfelelően hoz meg, beleértve az önmegsemmisítés jogának érvényesítését is.”

– Jaj, hogy…

Krokodil lenézett a kezére. Ujjai zöldek voltak a fű levétől, körme alatt gyászkeret díszelgett a földtől. A ház földje úgy festett, mintha egy gigászi molylepke túrta volna föl. Még majd felszámítják jövendő gazdámnak – gondolta Krokodil –, megbüntetik a Migrációs Központnak okozott kárért.

– Miből áll a teljes jogú állampolgárságért elvégzendő teszt?

„Egy sor próbatételből.”

– Ennyi az egész?

„Egy sor próbatétel.”

– Rendelkezik-e a függő helyzetű állampolgár a szabad helyváltoztatás jogával?

„Igen, ha az nincs ellentétben a társadalom és a tulajdon érdekeivel.”

Krokodil elgondolkodott.

– Teljesíthet-e szolgálatot a függő helyzetű állampolgár a Migrációs Központban?

„Függő helyzetű állampolgár nem szolgálhat a társadalommal szembeni felelősséggel összefüggő pozícióban.”

– Tehát nem?

„Nem.”

Krokodil beharapta az ajkát.

– Mi történt a Földön?

„Ez az információ a forrás kompetenciáján kívül esik.”

* * *

Ébredéskor teljesen biztos volt abban, hogy saját ágyában fekszik, lecsúszott róla a takaró, és nyitva az ablak, ezért volt huzat. Szinte látta is a fűtőtest fölött vibráló levegőt, a huzattól lengedező függöny szélét. A legapróbb részletig is látta szobáját – a tapéta színét és faktúráját, az íróasztal szélén ott hagyott csészét, a földre esett papírlapot… De nyomban eszébe is jutott, hogy nem otthon van, hanem egy másik bolygón, hogy a Földön most dinoszauruszok kószálnak, és hogy nincs visszaút.

Felült. A kis házban nyirkos és friss volt a levegő: az ablak tárva-nyitva állt, és az éjszaka megnőtt fűszőnyegre harmat hullt. Az ablakon túl mozdulatlanul állt az erdő: valami csiripelt, szuszogott, füttyögetett és mocorgott benne, és ezek a hangok együtt nagyon kellemes, otthonos hangulatot keltettek, a veszély legkisebb jele nélkül.

Semmi sem létezik örökké.

Magasan, a fák koronái közt már egészen világos volt. Lent, a gyökereknél sűrű köd és homály ült. A faház falai gyanta- és porszagot áraszottak. Krokodil lehunyta a szemét – és ismét a szobáját látta; gondolatban kiment az előszobába, papucsba bújt, és kicsoszogott a konyhába, megpillantotta a tűzhelyet és a hűtőszekrényt, ajtaján a tarka mágneseket… Folyton készült, hogy a fiának ajándékozza őket… bár három hónapja látták egymást utoljára, és Szvetka elvitte a kicsit Angliába… Vagy mégis inkább Németországba?

És ha Szvetka meg a gyerek valamilyen oknál fogva mégsem emigrált – vagyis a Földön maradtak –, akkor mi történt velük?!

Csakhogy az a bökkenő, nem létezik semmiféle Szvetka. Ő is, meg ifjabb Andrjuska is majd csak akkor jelenik meg, miután a Föld több millió fordulatot tett meg a Nap körül. Tulajdonképpen Krokodil sincsen, de akkor ki gubbaszt törökülésben a füvön, és nyöszörög fogát összeszorítva?

Kényszerítette magát, hogy felkeljen és megmosakodjon. Még mindig ott volt a kerek agyagtál, benne a vizet alig kivehető hártya borította.

Krokodil a vízhez érintette a láncon lógó falapocskát.

„Andrej Sztroganov.”

– Feljegyzést akarok készíteni. Emlékeztetőül. Hol találok… fakérget?

Azt akarta mondani, „papírt”, de új anyanyelvén a megfelelő szó fakérget jelentett. Nyírfakérget. Csak ezt.

„Íróeszközöket az íróeszközök tárolására szolgáló helyen talál.”

– Köszönöm – mondta Krokodil a tőle telhető legkeserűbb szarkazmussal.

Átkutatta a kunyhót. Ezúttal tudta, mit keressen, hamar fel is fedezett egy vékony nyírfakéreg lapot, amelyet akkurátusan felakasztottak a deszkafal egy kiálló csomójára. A lapos, sárgás lap szélébe bele volt tűzve egy tű, olyan volt, mint a stílus, az ókoriak íróvesszője. Krokodil lassan, óvatosan belevéste a lapba a nevét – le kellett küzdenie az izmai emlékezete és új anyanyelvének írásjelei közti ellentétet.

Krikszkrakszai nyomban átalakultak, mintha egy ügyes kalligráfus kezétől származnának. Szép lett, Krokodil még el is gyönyörködött bennük. Néhány percig próbált mindent lejegyezni, ami csak eszébe jutott – egyes szavakat, idézeteket, olyan káromkodásokat, amilyeneket rendszerint a kerítésekre mázolnak, végül teleírta az egész lapot, és zavarba jött. Ujjával megérintette a leírtakat, mire a betűk és szavak eltűntek, mintha nem is lettek volna.

Akkor letette a fehér lapot a fűre, és oszlopba rendezve megpróbálta leírni mindazt, ami a Föld létét fenyegetheti, mindent, ami csak eszébe jutott. Terrorizmus? Háború? Járványok? Földönkívüliek inváziója? Ez utóbbi aligha: a földönkívüliek a jelek szerint már régen behatoltak oda, ahova kell, és megszervezték az illegális kivándorlás jövedelmező bizniszét… Azért illegálisan, mert a Földről senki nem bocsátotta el őket, nem engedélyezték új állandó tartózkodási helyüket, ha a Földön kiderülne, hogy értékes szakembereket visznek el az orruk előtt, azonnal riadót fújnának, lezárnák az összes határt…

Krokodil gúnyosan elmosolyodott, és megérezte, hogy ajka kicserepesedett a szomjúságtól. Megint megtöltötte a kulacsát. Egyébként mitől olyan értékes ő, Krokodil, hogy ide hozták?

És mitől értékes Veny? Az optimizmusa, munkaszeretete, alkalmazkodóképessége miatt? Nos, mindegy, Veny az örök emigráns, neki teljesen természetes, hogy több száz parszekre és több millió kilométerre legyen az otthonától. De hogy kerül a képbe Krokodil?

Megint letelepedett a fűre, és keresztbe rakta a lábát. Nem állíthatja, hogy soha életében nem merült fel benne az emigrálás gondolata – de sosem öltött konkrét formát; az idegen nyelvek nem okoztak neki gondot, hála szüleinek. Megfordult Londonban, Hamburgban, Glasgow-ban, de nem tudta elképzelni, hogyan éljen, mivel foglalkozzon ott.

Minek kellett ahhoz történnie, hogy Krokodil emigráljon a Földről, a visszatérés reménye nélkül?

Két eset lehetséges, csakis kettő: vagy idecsábítottak valamivel, vagy menekültem valami elől. Egyébként ez az utóbbi a valószínűbb.

Vagy becsaptak. Nem emigráltam én sehova. Elraboltak, hamisították a saját magamhoz intézett üzenetet – és visszadobtak sok millió évvel korábbra. Ipari célokra.

Nem kérdezik meg a vízcseppet, le akar-e zúdulni a gátról a mélybe. De senki nem is fog gyámkodni a vízcsepp fölött, nem utasítgatja, nem repíti át a Világmindenségen. Ha energiára van szükség, nem lenne egyszerűbb a védtelen csöveseket egyszerűen visszahajítani a dinoszauruszok közé?

Megérezve, hogy gyomra panaszosan dalolgat, Krokodil felállt, leporolta nadrágját, és elindult a házikó felé, amelyet közben kajáldának nevezett el.

* * *

Gondolom, ez lehet a helyi McDonald’s.

Az étkezde illatszertárra vagy egy méhkas belsejére emlékeztetett. A falak mentén hatszögletű sejtek sorakoztak, olyan volt az egész, mint a lépes méz, és mindegyik sejt belsejében szállítószalag látszott. Egy keskeny polcon, mint ceruzák egy pohárban, „Íz” feliratú pálcák sorakoztak.

Krokodil hamar rájött, hogyan kell ezeket használni. Ha megnyalja az ember a pálcát, pontos képet kap az étel ízéről. Krokodil először valami nagyon savanyút választott, másodszorra pedig valami elképesztő undokságot, de harmadszorra sikerült egészen jó, halízű ételre bukkannia. Megjegyezte a pálcika számát, kiválasztotta a megfelelő sejtet, és a szállítószalag eléhozott egy nagyon étvágygerjesztő ételsort desszerttel.

Krokodil letelepedett a néptelen étkező sarkában, megtörölte kezét a készlethez tartozó nedves törlőkendővel, és már éppen végzett a halfilével, amikor az étkező küszöbén megjelent egy teljesen simára borotvált, élénkkék színű ember. Krokodil félrenyelt; az ember szórakozottan biccentett csillogóan kék kobakjával, odalépett a fali sejtekhez, és nem is kóstolva kiválasztotta az ismerős ételt. A szállítószalagon valami mélyhűtött étel jelent meg, a szárazjég fölött pára gomolygott.

Az ismeretlen a helyiség túlsó sarkában ült le, oldalát fordítva Krokodil felé, aki a szeme sarkából érdeklődve figyelte, hogyan aprítja ételét a kék színű ember egy miniatűr jégkalapáccsal, emeli a falatot csipesszel a szájához. Az étkezőt recsegés-ropogás töltötte be, mintha egy úthenger egy kupac csonton haladna végig.

Krokodil befejezte a lakmározást, de nem sietett kimenni. A kék ember végül eltolta maga elől a zúzmarával borított tányért, és felállt. Krokodil asztalához nagyon közel ment el, futólag rásandított – a szeme egészen fekete volt, homlokán csorgott a verejték.

– Bocsásson meg… – Krokodil nem bírta ki, megszólította. – Szintén bevándorló?

A kék ember nagy nehezen elmosolyodott, pontosabban kissé felhúzta felső ajkát, és kiderült, hogy foga porcelánkék. Nehezen vette a levegőt, úgy tűnt, mintha a tüdejébe áramló levegő kínt okozna neki.

– Honnan jött? – kérdezte mohón Krokodil.

– Dartu – préselte ki magából nagy nehezen a kék bőrű. Krokodil hellyel kínálta, a kék ember habozott – látszott, hogy kellemetlenül érzi magát, de szívesen beszélgetne.

Nem ült le, csak az asztalra támaszkodott ibolyaszín körmű, kék tenyerével. Az asztal megingott.

– Régóta van itt? – érdeklődött Krokodil.

A kék ember letörölte a verejtéket homlokáról.

– Elfelejtettem az anyanyelvemet… Most állandóan eltévesztem az időt. Az anyanyelvemen tizenhét… egy és hét szerkezete van a múlt időnek. És huszonöt arra az időre, ami lesz. Most nem tudom megmondani, régóta vagyok-e itt. Néhány fordulat. Nap.

– És mi történt ott maguknál, a Dartun, miért emigrált?

– Katasztrófa. – Az ember megnyalta kékesfekete ajkát. – Hőmérsékleti katasztrófa. Elolvadt a jégtakaró… És maga honnan jött?

– A Földről – mondta Krokodil, és gondolkodás nélkül hozzátette: – Szintén katasztrófa. Természetesen. Minden felrobbant.

Elment a kedve a további társalgástól. Szerencsére a kék ember szinte azonnal kiment – kezével jelezve, hogy nehezen kap levegőt.

* * *

A Migrációs Központnak egy másik tisztje fogadta. Ez idősebb, szikár és barátságtalan modorú alak volt. Krokodilt meglátva közömbösen biccentett.

– Szeretnék hozzáférni a dokumentumaimhoz – mondta Krokodil. – Többek közt a saját magamhoz intézett üzenetemhez.

A tiszt úgy nézett rá, mintha hibás, túl hangos tévékészülék lenne.

– Szeretném meghallgatni a magamhoz intézett üzenetemet – ismételte meg Krokodil felfortyanva. – Nem kaptam meg a szükséges magyarázatokat. Úgy cuccoltak át ide, mint valami csomagot, kihasználva sokkos állapotomat…

A mogorva tiszt szótlanul kinyújtotta kezét. Vagy öt másodpercnyi zavar után Krokodil rájött, hogy fadarabját – ideiglenes személyazonosítóját – kéri. Krokodil levette nyakáról a láncot, a tiszt még mindig szótlanul átvette, és az asztalon álló készülék nyílásába dugta. És abban a pillanatban a szoba közepén, Krokodil mellett, szinte hozzáérve megjelent a kép – ő maga.

A holografikus jelenség ismerős hangon, ismerős intonációval szólalt meg, de Krokodil egyetlen árva szót sem értett. Egy pillanatban a virtuális figura válla fölött hátranézett; emlékezett erre a gesztusra, de tökéletesen elfelejtette a közben elhangzott szavakat.

– Semmit nem értek.

A tiszt egyetlen szó nélkül visszaadta Krokodilnak az igazolványát, és azzal együtt egy darab „nyírfakérget”, rajta nyomtatott szöveggel.

„Szevasz! A kénköves pokolba is… szokatlan dolog így beszélgetni… Figyelj, ne csodálkozz, ne dühöngj! Úgy döntöttem, kivándorlok. Mázli, hogy van ilyen lehetőség… Hogy maradt legalább ez a lehetőség. – Gyorsan odapillantott valakire, aki mögötte állt, és akit Krokodil nem láthatott. – Hidd el, a Földön számodra nincs jövő! Ez nem érzelmi, nem hisztériás döntés, ez mélyen átgondolt döntés… Lényegében a te döntésed. Bár egy kicsit később hoztad meg. Mindent megmagyaráznak majd neked. Sok sikert!”

Krokodil még egyszer elolvasta a szöveget. A tiszt nem is figyelt rá, az asztalán álló jókora lapos tálban lévő vizet nézte, néha megérintette egy fapálcával.

„A Földön számodra nincs jövő…”

– Információra van szükségem – mondta Krokodil.

A tiszt fölnézett.

– Információra van szükségem a szülőbolygómról.

A tiszt ismét megfogta a lemezkét, Krokodil személyazonosságának igazolását. Bedugta a nyílásba. Átnyújtott Krokodilnak egy újabb nyírfakérget.

„A Naprendszer harmadik nagy bolygója – olvasta Krokodil –, geológiai aktivitást mutat…”

A szakkifejezésekkel és számokkal teli sorok összefolytak a szeme előtt: „A mag… a köpeny… A légkör összetétele… Mágneses mező… Az élet kialakulása és fejlődése… hőrezisztens baktériumok… az ózonréteg sérülése… metánkitörések…”

– Más információra van szükségem… A jövőről! Azt akarom tudni, milyen körülmények között döntöttem az emigrálás mellett!

A tiszt megérintett valamit az asztalon, és Krokodil szeme előtt másik szöveg jelent meg a nyírfakérgen.

„Az ideiglenes helyzetben lévő bevándorló emlékeztetője… – Krokodil átugrott néhány sort. – A bevándorlónak joga van ingyenes anyagi, erkölcsi és egészségügyi segítséget kapni… Integrálódni a társadalomba… Információt kapni a bolygóról, az életfeltételekről, az életkörülmények sajátosságairól… – A sor hirtelen piros színűvé vált, mintha vért csöppentettek volna a fakéregre. – …Kivéve az idő, a tér paradox változásaira, illetve egyéb olyan folyamatokra vonatkozó információkat, amelyek a Galaktikus Migrációs Hivatal hatáskörébe tartoznak.”

A tiszt egyre a tálban lévő vízre meredt, olyan benyomást keltett, mintha semmittevését kívánná elfoglaltságnak álcázni.

– Hol és hogyan juthatok információhoz szülőbolygómról?

– Ezt a Hivatalban kellett volna megkapnia – hallotta meg most először a tiszt hangját Krokodil.

– Azt mondták nekem, hogy ez nincs benne a szerződésemben.

– Vagyis ön nem kívánta ezt belefoglalni a szerződésébe.

– De most meg akarom kapni! Azonnal!

– Kérelmet nyújtunk be a Hivatalhoz – sóhajtott fel a tiszt. – Megvárjuk a választ. Bár a pozitív döntés esélye rendkívül kicsi – önnek pontosan meg kellett volna fogalmaznia emigrálásának okát az önmagához intézett üzenetben. Nem tette meg?

Krokodil zavarba jött.

– Nem…

– Miért?

– Honnan tudjam?! Lehet, hogy kényszer hatására mondtam el azt az üzenetet? Lehet, hogy megzsaroltak?

– Mivel?

– Nem tudom – ismerte be Krokodil.

A tiszt ujjai közt forgatta Krokodil ideiglenes igazolványát.

– Döntenie kell a státusáról, és egyeztetnie függő viszonyát. Valamivel több mint három napja maradt a döntésre. Szüksége van további anyagokra?

– Igen… ha lehet.

– Mit szeretne megtudni?

– Valamit a Raa-ról… Úgy általában.

* * *

Mint kiderült, az agyagtál-terminálon interfészt lehetett választani, és Krokodil néhány ügyetlen próbálkozás után elérte, hogy a vízfelület nyugalmassá váljon. Legalábbis olyan lett, mint a matt fehér jéghártya, nagyon halványan emlékeztetett egy közönséges monitorra. Krokodil a Galaktikus Migrációs Hivatal anyagaival kezdte: a Raa földrajzi térképe – három kontinens és sok sziget. A Raa gazdasági térképe… Krokodil beharapta az ajkát: a helyi szakterminológia sehogyan sem egyezett a globális gazdaságra vonatkozó földi fogalmaival. Nyögve, káromkodva nekilátott, hogy erejéhez mérten kiigazodjon, közben úgy érezte magát, mint egy ősembergyerek egy elektronikai gyárban, de hamarosan füttyentett: a Raa-n minden jel szerint nem létezett, nem is létezhetett mezőgazdaság. A helyi növényvilág olyan volt, hogy mindenkit jóllakatott, aki képes volt a kezét fölemelni és leszakítani a gyümölcsöt. Érthetetlen, hogyan voltak képesek egy ilyen természeti környezettel rendelkező bolygón a kampós botnál bonyolultabb eszközt konstruálni.

Ám az egész bolygót információs és közlekedési hálózat szőtte át. A bolygó körüli pályára kihelyezett ipar zökkenőmentesen ellátta az embereket fénnyel, szintetikus hússal és bonyolult biotechnológiai alapú eszközökkel. A Raa rendszerének közeli, az életre kevéssé alkalmas bolygóin voltak ideiglenes települések. A Galaktikus Migrációs Hivatal reklámanyagai igazi paradicsomot ígértek a bevándorlóknak ezen a tiszta, sok zöldterülettel rendelkező, nyugalmas és teljesen biztonságos bolygón. A legvégén, apró betűkkel állt egy megjegyzés a lakosság teljes jogúakra és függő helyzetűekre osztásáról.

Krokodil a lakosságról és az életkörülmények sajátosságairól kért tájékoztatást. A Raa valamennyi teljes jogú polgára az államközösség tagja. Sehol nem esett szó arról, hogy a népességet fajokra vagy társadalmi rétegekre osztanák; létezett viszont a „társadalmi felelősség indexének” fogalma. Ezt az indexet közvetlenül a sikeresen kiállt Próba után kapta meg a polgár, és ezzel kezdhetett valamit, de hogy mit, Krokodil nem értette.

Nehéz volt összpontosítania. Zavarta a jeges, kerek terminál, az ismeretlen fogalmak tömege pedig elbizonytalanította. Miközben igyekezett minél többet megtudni a Raa-ról, úgy érezte magát, mintha vak bölcs lenne, aki tapogatózva próbál tanulmányozni két éppen párosodó elefántot.

Túlságosan is sima, túlságosan is jóságos itt minden. Bűnözés? Igazságszolgáltatás? Rejtett diktatúra? Valami ilyesmi lenne?

Igaz, a „bűnözés” fogalma létezett, de nem „a törvény megsértését” jelentette, hanem „a Raa közösségének okozott kárt”. Külön pont volt a „súlyos kár okozása”. A közönséges „károkozás” büntetése a felelősségi index komoly csökkentése. A „súlyos károkozásé” száműzetés. Vajon hova? A nyílt világűrbe? Lakatlan bolygókra?

A függő helyzetű polgárokkal szemben egyébként sosem alkalmazták ezeket a szankciókat. Függő helyzetű nem lehetett bűnelkövető; érte teljes mértékben pártfogó gazdája volt felelős, egyébként a függő helyzetűek legnagyobb részének az államközösség volt a pártfogója.

Vallás? A Raa világát a Teremtő akarata hozta létre saját alapeszméjének megfelelően, ezt mindenki pontosan értette, és senki nem vonta kétségbe. Nem volt semmiféle rituálé, nem voltak templomok, ahol a Teremtő előtt lehetett volna hódolni, mintha Ő elvégezvén munkáját távozott volna, közömbösen teremtett világa iránt. Művészet? Kizárólag amatőr szinten: mindenki, aki akart, írhatott, és kitehette a Hálóra könyvét, táncolhatott és énekelhetett, meghívhatta barátait a koncertjére. Nem voltak száz évnél régebbi neves írók, sem híres festők. A jelek szerint a Raa-n csupa önjelölt Leonardo él…

Krokodil azon kapta magát, hogy elaludt, arcával a jeges képernyőn. De a monitor egyáltalán nem volt hideg, orra előtt rémülten száguldoztak a betűk.

„Andrej Sztroganov? Andrej Sztroganov?”

– Andrej Sztroganov?

Az ajtónyílásban az ismert hallgatag tiszt állt, félrehúzva a gyékényfüggönyt.

– Tervbe vettünk még egy találkozót honfitársaival. A találkozást jóváhagyták. Készen áll elindulni?

* * *

– Mi kétezer-hatban utaztunk el – mondta az asszony.

Az „elutaztunk” kifejezést használta, pedig ugyanolyan „kiemelésről” volt szó. Az élettől alaposan megtaposott, Ungvárra való, negyvenkét éves asszony egyszer csak a Galaktikus Migrációs Hivatal irodájában találta magát, tizenöt éves fiával együtt. A fiú most tizenhét éves. Férje nincs, tulajdonképpen soha nem is volt, rögtön a gyerek megszületése után elváltak.

– Már régen szerettem volna elutazni valahova – ismerte be Krokodilnak az asszony. – Csak nem tudtam, hova. És pénzem sem volt. Nem volt lakásom, végig albérletben laktunk… Néha egérlyukat béreltünk… Tudod, amikor ott találtam magam ebben az ő hivatalukban, csaknem táncra perdültem, becsszóra. Borkának is rögtön megtetszett.

Az asszony elmosolyodott, és ettől nyomban tíz évet fiatalodott.

 – Itt nem kell félni semmitől. Szinte alig vannak betegségek, de ha megbetegszel, meggyógyítanak, még ha rákod vagy bármi más bajod van is. Autó nem gázolhat el: minden nagyon okos, minden automatizálva van. Nincsenek háborúk, nincsenek banditák, se katasztrófák. Nagyon jó itt.

– Régóta élnek itt?

– Másfél éve. De olyan, mintha mindig is itt éltünk volna.

Krokodil gondolatban gyorsan utánaszámolt, és úgy találta, nem egyeznek a dátumok, de rögtön eszébe jutottak Veny szavai: a családosoktól többet vonnak le a vízum fejében. „Ez paradoxon. De csak a lokális idő és a lokális hely vonatkozásában…”

– Nincs honvágya? – kérdezte, hogy megtörje a hosszú hallgatást.

– Mi után vágyakoznék? – vont vállat az asszony. – Az igavonó baromnak való élet után, amikor három helyen is robotolsz, mégis alig jutsz egyről a kettőre? Borkát állandóan csúfolták az iskolában… Dadogni kezdett, tudod, olyan csöndes a természete… Itt meg, ezen az ő nyelvükön abbamaradt a dadogása.

– Tizenhét éves? Megcsinálja azt a tesztet a teljes jogú állampolgárságért, vagy már meg is csinálta?

Krokodil rögtön megérezte, hogy ezt nem kellett volna megkérdeznie. Az asszony, aki egészen eddig barátságosan mosolygott, most elkomorodott.

– Minek? Mire jók azok a tesztek? Semmi szükségünk rájuk. Amikor megérkeztünk, felajánlották, hogy egy helyi illetőhöz, egyénileg iratkozzam fel. Elégedett vagyok, Borka is hozzá iratkozik majd fel, már beadtuk a kérelmet. Borkának adnak majd kreditet a képzésre, beiratkozik egy tanfolyamra, elvégzi, és kap munkát. Minek neki valamiféle teszt?

Krokodil nem akart megszólalni, de csak nem állta meg:

– De akkor függő státust kap.

– Na és?!  – kérdezte az asszony leplezetlenül ellenségesen. – Ez itt nem a Föld! A Földön független lehetsz mindenkitől, és ha akarsz, éhen is dögölhetsz. De itt nem hagynak elpusztulni!

– Semmi ilyesmire nem gondoltam – motyogta Krokodil. – Csak megkérdeztem.

Az asszony szkeptikus pillantással végigmérte.

– Átöltözhetnél. Már el is felejtettem, hogy néz ki egy ilyen nadrág, úgy értem, a farmer. Fölszedi a koszt, szakad, nehezen szárad… Vedd föl az itteni viseletet, mindjárt más embernek érzed majd magad.

– Jó – mondta Krokodil.

Nem kérdezte meg a kétezer-hatban kiemelt asszonytól, mi történt a Földön kétezer-tizenkettőben.

– Már csak egy kislányt kellene találni Borkának, a mieink, a bevándorlók közül – mondta az asszony ellágyulva, mintha elszégyellte volna magát az előbbi felfortyanás miatt. – Sajnos kevesen vagyunk. Lehet, hogy jönnek még? Nem tudod?

– Talán jönnek – mondta Krokodil.

És hirtelen reménykedni kezdett. Akik később jönnek, talán tényleg tudnak valamit?

* * *

A nap hátralevő részét az egysínűn utazgatva töltötte.

A gömbölyű, tökhintóra emlékeztető, nagy ablakú kabin átvágott az erdőn, átúszott egy szakadék fölött, és megint behatolt a sűrűbe. A távolban felbukkant, majd megint eltűnt egy város, olyan volt, mint egy sereg égre meredő tű. A kabin körben járt, tudván, hogy egy utasa van csak, akinek nincs úti célja.

Krokodil kibámult az ablakon, és elcsépelt rímpárok jártak a fejében. Például az, hogy „szerelem–egeken”. De a szavak nem rímeltek. Amikor először rádöbbent erre, vad rémület fogta el.

Csillaga–egymaga. Lenni–semmi. Rímnek halvány árnyéka sem volt, pedig Krokodilnak az volt az érzése, hogy anyanyelvén gondolkodik. Eszével értette, hogy a nyelvet kicserélték, de csak most rémült meg: anyanyelve helyén, a régi alapokon, anélkül, hogy kérte volna, a Raa nyelve telepedett meg, amelyről azonkívül, hogy fonetikailag hasonlít az oroszra, nem tudott semmit.

Ám oroszul senki nem beszél a Világmindenségben. Majd több százmillió év múlva szólal meg valaki ezen a nyelven. Hacsak valaki rá nem lép egy lepkére{1}, és a Galaktikus Migrációs Hivatal ki nem talál valamilyen új paradoxont…

Az elmúlt napok során most először érezte át veszteségét – anyanyelve elvesztését. És kész lett volna torkaszakadtából bőgni, de ekkor a kabin fékezett, és négy helybeli szállt be: három férfi és egy nő, mindannyian bő rövidnadrágban és nagyon könnyű, szinte átlátszó ingben. A nő különösen jól festett ebben az öltözékben. Mind a négyen biccentve üdvözölték Krokodilt, leültek vele szemben, és halkan folytattak egy rég kezdett vitát: hárman győzködték a negyediket, egy magas, testes férfit, hogy „a delta t semmilyen körülmények között nem lehet száznál több, de ha igen, az egész rendszert máshogyan kell felépíteni”.

Jelenlétükben Krokodil nem sírhatott, és nem káromkodhatott. Összegörnyedve ült, és lopva az ismeretlen nő napbarnított mellét nézte, amelyet alig takart el a vékony anyag. A nő már nem látszott egészen fiatalnak, nem is volt különösebben szép, de a melle pompás volt, és a fülében két sárga virág himbálózott, mint a fülbevaló, és Krokodil nem tudta eldönteni, élő virág, vagy aranyból van.

Évmilliók múlva fog csak megszületni, és egy nőre meregeti a szemét. Minden rendben, minden nagyszerű, de útitársai már kezdenek gyanakodva sandítani rá. Még majd tolakodásnak veszik…

Kényszerítette magát, hogy elfordítsa tekintetét, és kibámult az ablakon. Nyomban észrevette, hogy a kabin útvonala megváltozott: ezek négyen olyan helyre igyekeztek, ahol Krokodil korábban még nem járt. A város közelebb jött… majd eltűnt… a kabin behatolt egy föld alatti alagútba, és hirtelen felgyorsult, mint egy metrószerelvény a hosszabb útszakaszon. A négy vitatkozó kénytelen volt kiabálni, annyira süvített körülöttük a szél, csaknem teljesen sötét lett – majd a falak eltávolodtak egymástól, és Krokodil a kabinnal és útitársaival együtt egy kolosszális méretű, kivilágított föld alatti üregben találta magát.

A sínekre felfűzött kabinok, akár a gyöngyszemek a zsinóron, nyakékként tekeregtek minden irányba, méz-, smaragd-, türkiz- és aranyszínben ragyogtak – nyilván útvonaluktól függően. Mintha a levegőben futó patakocskák lennének, villogtak az információs sorok. A számtalan pályán szivar alakú vagonok, félig áttetsző konténerek, hatalmas rovarra emlékeztető gépezetek áramlottak. Krokodil arcával az üveghez tapadt, mint valami kiskölyök.

Négy útitársa, még egyre vitatkozva, kilépett a mozgójárdára, és gyorsan eltűnt a szeme elől. A kabin nagyon lassan és valahogy bizonytalanul haladt tovább. Krokodil kereste a fülkében a terminált, amelyiken megjelölhette volna az útirányt, de nem találta; a letaposott fű fölegyenesedett, és nagyon a helyhez nem illően mocsárszagot árasztott. Krokodil meglökte az ajtót – az könnyedén engedelmeskedett –, és kilépett a peronra.

A közlekedési csomópont a jelek szerint mélyen a föld alatt volt. Könnyű volt lélegezni, bár a levegő kissé nyirkos volt. A peron, amelyet láthatóan deszkákból ácsoltak, bármelyik isten háta mögötti kis állomásnak becsületére vált volna. Korlátok nem voltak, de a peron két szélén sötét liánok tekeregtek; Krokodil észrevette, amint az egyik odakúszott valami kacathoz a peronon – talán valami rongy- vagy papírdarab lehetett –, hajtásaival megragadta, és lehúzta.

Az információs rendszer kétségtelenül érzékelte Krokodil jelenlétét, és tudni kívánta, miért áll egy helyben. Mire van szüksége ennek a meghatározott utasnak, mivel elégedetlen? Csaknem közvetlenül Krokodil orra előtt felirat futott végig a levegőben, elhalványult, és nagy virtuális panel foglalta el a helyét. Krokodilnak ki kellett volna választania az útirányt, a közlekedési eszközt, a rendeltetési helyet, a komfortfokozatot, a prioritást, az utazásra szánt időt; a megjelenő sémák és interaktív térképek arra buzdították, válassza ki az útvonalat.

Krokodil kimerülten leült a peronra, lábát keresztbe téve. A panel lejjebb ereszkedett, és ismét ott volt az orra előtt. Krokodil felsóhajtott: nem könnyű egy középkori parasztnak, ha hirtelen a szingapúri repülőtéren találja magát.

Találomra kiválasztott egy útvonalat. A rendszer azt kérte, igazolja személyazonosságát. Krokodil belebökött a levegőbe a láncon függő falapocskával. A rendszer elnézést kért, és közölte, hogy Krokodil jelenleg nem teheti meg a kiválasztott utazást.

– Miért?

Nagyon szomjas volt. Kulacsa már rég kiürült.

– Inni akarok – mondta hangosan.

A rendszer nyomban megjelölte a térképen a víz forrását – a peron szélén. Krokodil a keskeny peronon egyensúlyozva, akár egy kötéltáncos, odament, és azt látta, nem csak őt gyötri a szomjúság: a kívül zöld mohával borított, régi kőcsészénél ketten álltak, és ittak, mint a lovak, ajkukat a vízbe merítve.

Krokodilt ez a látvány jobban elképesztette, mint a csomópont futurisztikus nagyszerűsége. A lány ruhát viselt – igazi, földig érő, állógalléros, hosszú ujjú ruhát. Hajában vörös élő virág virított. A fiún, aki a bennszülöttek szoknyáját viselte, nem volt sem cipő, sem ékszer. És a jelek szerint fehérnemű sem.

Egyszerre ittak. Mikor kiegyenesedtek, az állukon csorgott le a víz. Így inni, ez ellentmond az egészségügyi szabályoknak – gondolta Krokodil zavartan. – Vagy talán ez valami rituálé? Vagy valamiféle szabály írja elő?

A fiú és a lány egyszerre néztek rá. Krokodil rájött, hogy ideje megszólalnia, nem volt más utas a közelükben.

– Elnézést, maguk felnőttkorúak?

Ennél kevésbé taktikus kérdést fel sem tehetett volna. A lány beharapta az ajkát. A fiú előrenyújtotta állát.

– Miről van szó?

Krokodil átnyújtotta neki falapocskáját.

A fiú néhány másodpercig csodálkozva meredt rá, és Krokodil szinte teljesen biztos volt abban, hogy a srác megvetően mindjárt megkérdezi tőle: „Ez meg mi?” De a fiú hirtelen megváltozott: két tenyere közé szorította a lemezkét, és megforgatta, akár a tésztát. Összpontosított, megfeszítette minden erejét. Forgatta kezében, végigsimította a fadarabot.

– Úgy feliratozták, hogy nem tudom kibogarászni… El is vágtam az ujjam…

– Próbáld a szenzorral! – mondta a lány.

– Nem kell. – A fiú hirtelen felderült. – A Migrációs Központé. Hát erről van szó.

A levegőbe markolt, és nyomban megnyílt előtte egy információs képernyő, olyan volt, mint egy darab gyűrött, majd kisimított rongy. A srác leszakította a hologram egy darabját – Krokodil kész lett volna megesküdni rá, hogy hallotta a reccsenést! –, és a sínhez sietett vele. Odagördült egy átlátszó tetejű kabin; a bennszülött a kabin ajtajára szorította a hologram darabját, az felvillant, majd néhány másodperc alatt lassan kihunyt, és végleg eltűnt.

– Ide gyere! – mondta a bennszülöttek fűszoknyáját viselő srác, és láthatóan nagyon büszke volt magára, hogy segített a tehetetlenkedő bevándorlónak. Krokodil belépett a kabinba, de egy pillanatra megállt az ajtóban.

– Mondja, nem zavarják magukat itt, a Raa-n a bevándorlók?

A fiú és a lány összenézett. Micsoda idióta, mondta tekintetük.

Az ajtó becsukódott.

Egyik sínről a másikra áttérve a kabin visszavitte a dzsungelbe. Gyorsan sötétedett. Ismét eltelt egy nap.

Előző éjszaka, az erdőben a széles koronájú fák eltakarták Krokodil elől az eget. Most először nézett fel éjszaka, és érezte, hogy libabőrös az egész teste.

„És a magasban azok a fények ragyognak fejünk fölött.” Különös, de a Raa nyelve valamilyen módon visszaadta ennek a verssornak a ritmusát; Krokodil arra gondolt, valóban lehetséges, sőt kötelező újból megtanulnia az orosz nyelvet. Vagy százszor meg kell hallgatnia önmagához intézett üzenetét, amelyben a túlvilági bűnhődés képzeletbeli helye egyszerűen csak a pokol, gyakran használt hétköznapi szitokszó. Hangosan ismételgetni a szöveget. De még jobb lenne találni egy földit, aki tud oroszul, de nem az anyanyelve, hanem megtanulta. Maga Krokodil könnyedén taníthatja angolul a volt angol ajkúakat… Az ember mindent meg tud tenni, a csüggedés bűn.

Az égen sok-sok szem ragyogott. Színes szikrák hasították fölötte a teret, mindez gyönyörű és félelmetes volt, rémületet keltett a látvány. Eszébe jutott, mit mondott Veny: a nem biológiai alapú termelést bolygó körüli pályára lőtték ki. Minden gyárat, ülepítőt, szelektáló állomásokat, energiagyűjtő és -transzformáló modulokat. Mindent, ami iparivá tenné a tájat, az égre telepítettek.

Kezét feje alá téve a hátán feküdt, így utazott az egysínű félig átlátszó kabinjában, míg el nem szundított. Forgolódni kezdett, mert a nyitva maradt szellőzőablak huzatot csinált. Lengett a függöny, az ablak alatt csörömpölt a reggeli kukásautó, és Krokodilnak eszébe jutott, hogy ideje felkelnie, a munka nem vár…

És felébredt.

Az egysínű kocsija nyitott ajtóval állt, odakint, a sötét erdőben gyantaillat és nyirkosság terjengett.

– Andrej Sztroganov, az ön jelenlegi státusa: nagykorú, korlátozott jogokkal. Hallgatólagosan a Raa közösségét nevezik ki mentorául. Magánszemélyt, a Raa olyan teljes jogú polgárát is választhatja, aki hajlandó ezt vállalni. Van-e valaki, akit szívesebben választana gyámjául?

– Nincs – mondta Krokodil.

– Ebben az esetben a közösség fennhatóságát kívánja választani?

– Vállalni kívánom a próbatételt, és el akarom nyerni a teljes jogú polgár státusát.

A tiszt – ugyanaz, aki a Raa-ra érkezésekor fogadta Krokodilt – kissé megemelte szemöldökét.

– Megtudhatnám az indokait?

– A törvény szerint indokolnom kell?

– A törvény szerint nem. De nem vagyok benne teljesen biztos, hogy tisztában van a dolog lényegével. A függő helyzet optimális a bevándorló szempontjából. Talán vallási okok tiltják, valamilyen dogmák sérülnek, ha fennhatóság alá kerül? Ez esetben az én kötelességem elmagyarázni, hogy a függő helyzetben lévő polgár státusa…

– Meg akarom kapni a független polgár státusát.

– Figyelmeztették, milyen bonyolult a teszt?

– Igen – szűrte a szót Krokodil a fogai között.

– Ha az eredménye negatív lesz, az államtól válik függővé.

– Rendben.

– A Próbát csak egyszer kísérelheti meg teljesíteni, ez ingyenes, feltétel nélküli, ismétlésre nincs lehetőség.

– Igen.

– Holnap reggel hét órakor köteles megjelenni a gyülekezőhelyen. Ha megtagadná a részvételt – a tiszt lágyan elmosolyodott –, egyszerűen tájékoztasson erről!

{1} Utalás Ray Bradbury Mennydörgő robaj c. elbeszélésére, amelyben egy távoli múltba tett időutazás során valaki véletlenül eltapos egy lepkét, és ettől megváltozik az egész világtörténelem menete.