Jodi Picoult

TALÁLJ RÁM!

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2014 Jodi Picoult

Hungarian translation © Babits Péter, 2014

ISBN 978-963-293-381-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Joannek, az igaz barátnak,

aki bárhová elkísér,

esőben-viharban, hóban-fagyban

ELŐHANG

JENNA

Azelőtt sokan hittek abban, hogy létezik egy elefánttemető – egy hely, ahová a beteg és öreg elefántok elvonulnak meghalni. Csendesen maguk mögött hagyják a csordát, és átkelnek a sivár pusztán, akár a görög mitológia titánjai, akikről hetedikben olvastunk. A legenda szerint ez a hely Szaúd-Arábiában van és természetfeletti erő forrása; egy olyan varázskönyv rejtekhelye, amely elhozza a világbékét.

A korai felfedezők heteken át követték a haldokló elefántokat, csak hogy rájöjjenek: körbe-körbe vezetik őket. Az utazók némelyikének nyoma veszett, míg mások nem emlékeztek arra, amit láttak. Ha valaki azt is állította, hogy rátalált a temetőre, később nem tudott odavezetni másokat.

Ennek egyszerű az oka: a temető csak mese.

Igaz, a kutatók találtak olyan elefántcsoportokat, amelyek egyazon helyen, sok esetben rövid idő leforgása alatt pusztultak el, de anyám, Alice kapásból adna valami logikus magyarázatot az ilyen tömegsírok létezésére: a sok elefántegyed élelem- vagy vízhiány miatt veszett oda, ha nem az orvvadászok mészárolták le őket. Még az is előfordulhat, hogy Afrika erős szelei fújták egybe a szétszórt csontokat. Jenna, mondaná, amit látsz, arra mindig van magyarázat.

Az elefántokkal és halálukkal kapcsolatban rengeteg olyasmit tudunk, ami egyáltalán nem mese, hanem hűvös és tárgyilagos tudomány. Anyám ezeket a tényeket is megoszthatná velem. Ott ülnénk, egymás vállára hajtanánk fejünket a hatalmas tölgyfa alatt, ahol Maura oly szívesen hűsölt, és elnéznénk, ahogyan az elefántok az agyarukkal felkapják és elhajítják a makkokat. Anyám úgy pontozná a dobásokat, mint egy versenybíró az olimpián. 8,5… 7,9… Ó! Egy tökéletes 10-es!

Talán odafigyelnék, de talán csak behunynám a szemem, és próbálnám emlékeimbe vésni a rovarűző szagát anyám bőrén, vagy ahogyan néhány egyszerű mozdulattal befonja a haját, hogy a végét egy hosszú fűszállal kösse el.

Talán mindvégig azt kívánnám, bár mégis lenne egy elefánttemető, ha nem is az elefántok miatt. Azért, mert ott őt is megtalálhatnám.

ALICE

Kilencévesen – mielőtt felnőttem és tudós lettem – azt hittem, tudok mindent, vagy legalábbis tudni akartam mindent, és a kettő nem sokban különbözött egymástól. Már abban a korban rögeszmésen rajongtam az állatokért. Tudtam, hogy létezik fehér tigris fekete csíkokkal. Tudtam, hogy a delfinek ragadozók. Tudtam, hogy a zsiráfnak négy gyomra van, és hogy a testsúlyához viszonyítva a sáska lábizmai ezerszer erősebbek az emberénél. Tudtam, hogy a jegesmedvék fehér prémje alatt fekete bőr rejtőzik, és hogy a medúzának nincs agya. Mindezek a tények a gyűjthető Time–Life állatkártyákból derültek ki, amelyeket születésnapi ajándék gyanánt kaptam apámtól, aki egy évvel korábban elköltözött és most San Franciscóban élt a legjobb barátjával, Frankkel, akit anyám „a másik nőnek” hívott, amikor azt hitte, nem hallom.

Minden hónapban új kártyák érkeztek a postával, aztán egy napon, 1977 októberében, megkaptam mind közül a legjobbat: az elefántosat. Nem tudnám megmondani, miért éppen ez lett a kedvenc állatom. Talán a szobám dzsungelzöld szőnyege és a tapéta szegélye miatt, amelyen ormányos rajzfilmfigurák táncoltak körbe-körbe. Talán mert totyogó kisgyermekként a Dumbo volt a legelső film, amit láttam. Talán mert anyám prémkabátjában, amit ő is az anyjától örökölt, olyan indiai száriból készült a bélésanyag, amelyre elefántokat nyomtak.

A Time–Life kártyából megtudtam az elefántokkal kapcsolatos alapvető tényeket. Ők a bolygó legnagyobb szárazföldi állatai, némelyikük tömege a hat tonnát is eléri. Minden egyes nap 150–200 kilogramm élelmet esznek. Minden szárazföldi állatnál hosszabb ideig vemhesek – 22 hónapig. Csordában élnek, amit egy nőstény mátriárka, rendszerint a csapat legidősebb tagja vezet. Ő dönti el, merre megy aznap a csapat, hol pihen meg, hol eszik és hol iszik. A borjakat a csapat nőstény tagjai közösen nevelik és védelmezik, velük együtt is utaznak, mígnem tizenhárom éves koruk táján a hím egyedek kiválnak – olykor szívesebben vándorolnak magukban, máskor csatlakoznak társaikhoz egy bikákból álló csapatban. 

Csakhogy ezeket a tényeket mindenki tudta, én viszont megszállottá váltam és mind mélyebbre ástam: az iskolai könyvtárból, a tanáraimtól és a könyvekből igyekeztem megtudni mindent, amit csak lehetett. Így derítettem ki, hogy az elefántok le tudnak égni a napon, ezért szórnak port a hátukra és hemperegnek a sárban; hogy legközelebbi élő rokonuk a szirti borz, egy kis szőrös állat, ami leginkább tengerimalacra emlékeztet. Tudtam, hogy miként az ujjukat szopogató kisbabák, néha a kis elefántborjak is azzal nyugtatják le magukat, hogy az ormányukat szopják. Tudtam, hogy 1916-ban, a Tennessee állambeli Erwinben egy Mary nevű elefántot emberölés vádjával bíróság elé állítottak és felkötöttek.

Így visszatekintve: anyám nyilván belefáradt, hogy másról sem hallott tőlem, csak az elefántokról. Egy szombat reggelen talán ezért ébresztett fel még napkelte előtt, és közölte velem, hogy közös kalandra indulunk. Connecticuti lakóhelyünk környékén egy állatkert sem akadt, a massachusettsi Springfieldben, az Erdei Állatparkban azonban igazi elefántok éltek – és mi elmentünk meglátogatni őket.

Azzal még nem mondok semmit, hogy izgatott lettem. Órákon át soroltam anyámnak az elefántos vicceket:

Mi az: Gyönyörű, szürke és üvegcipellőt visel? Hamufántika.

Miért ráncosak az elefántok? Mert nem férnek fel a vasalódeszkára.

Hogyan szállunk le egy elefántról? Szárnyak nélkül sehogy.

Miért van ormánya az elefántnak? Bután nézne ki porszívócsővel.

Miután a parkba értünk, addig rohangáltam a kis ösvényeken, míg szembe nem találtam magam Morganettával, az elefánttal.

Aki egyáltalán nem úgy festett, mint vártam.

A legkevésbé sem tűnt olyannak, mint azok a fenséges állatok a Time–Life kártyákon vagy a könyvekben. Először is, lánccal kikötötték egy nagy betontuskóhoz, hogy egyik irányba se mászkálhasson el. A béklyók teljesen felsebezték a hátsó lábát. Az egyik szeme hiányzott, de a másikkal se nézett rám. Számára csak egy újabb bámészkodó voltam, aki meglátogatta őt a börtönében.

Anyámat is megdöbbentette az állapota. Lehordta a legközelebbi gondozót, aki elmondta, hogy Morganetta azelőtt részt vett a felvonulásokon és egy csomó trükköt tudott, például kötelet húzott a helyi általános iskola alsósaival, öregkorára azonban kiszámíthatatlanná és erőszakossá vált. A látogatók felé csapdosott az ormányával, ha túl közel merészkedtek a ketrecéhez. Eltörte az egyik gondozó csuklóját.

Sírva fakadtam.

Anyám visszaterelt az autóhoz, hogy megkezdjük négyórás utunkat hazafelé, miután tíz percet is alig töltöttünk az állatkertben.

– Sehogy se segíthetünk neki? – fakadtam ki.

Így történt, hogy alig kilencévesen az elefántok szószólója lettem. A könyvtárban végzett rövid kutakodás után leültem a konyhaasztalhoz, és levelet írtam a massachusettsi Springfield polgármesterének, arra kérve, hogy adjon Morganettának több helyet és több szabadságot.

A polgármester nem csupán válaszolt, de megküldte levelét a Boston Globe-nak, ahol le is közölték. Ezután egy riporter felhívott, hogy sztorit írjon a kilencévesről, aki meggyőzte a polgármestert, hogy költöztesse át Morganettát a nagyobb bölénykifutóra. Az egész iskola előtt vehettem át különleges Segítőkész Állampolgár kitüntetésemet, és még az ünnepélyes megnyitóra is elhívtak, hogy a polgármesterrel együtt vágjam át a vörös szalagot. Vakuk villogtak az arcomba, alig láttam tőlük. Morganetta ott ácsorgott mögöttünk. Ezúttal rám nézett a jó szemével, én pedig tudtam, egyszerűen csak tudtam, hogy még mindig nyomorúságosan érzi magát. A vele történt dolgok – a láncok és béklyók, a ketrecek és a verések, talán még az emlékek is, ahogyan valahol Afrikában kiragadták a dzsungelből – vele maradtak azon a bölénykifutón is, hogy kitöltsenek minden pluszhelyet.

A jegyzőkönyv kedvéért: Dimauro polgármester a későbbiekben is próbálta jobbá tenni Morganetta életét. 1979-ben, miután kimúlt a jegesmedvéje, az Erdei Állatparkot bezárták, és Morganettát a Los Angeles-i állatkertbe költöztették, ahol még nagyobb otthont kapott, medencével, játékokkal és két idősebb elefánttal.

Ha akkoriban tudom, amit most, elmondhattam volna a polgármesternek: attól, hogy egy elefántot a fajtársai körébe helyezünk, még nem lesznek feltétlenül barátok. Az ő személyiségük legalább annyira egyedi, mint az embereké, s ahogyan nem várhatjuk el, hogy két véletlenszerűen kiválasztott ember közeli barátságba kerüljön, ugyanúgy két elefánt sem köt életre szóló szövetséget csupán azért, mert történetesen egy fajhoz tartozik. Morganetta csak tovább süllyedt a depresszióba, lefogyott, és az egészsége is megromlott. Nem egészen egy évvel azután, hogy LA-be érkezett, holtan találtak rá a medence fenekén.

A történet tanulsága az, hogy bár néha veszettül igyekszünk megváltani a világot, ezzel csak annyira megyünk, mintha szitával próbálnánk megfogni a szökőárat. 

A történet tanulsága az, hogy bármennyire próbáljuk, és bármennyire akarjuk, nem minden történet ér boldog véget.

ELSŐ RÉSZ

Mivel magyarázzuk hősies megítélésem? Úgy érzem, mintha egy pajkos kisfiú felpumpálta volna a testem. Valaha sólyom méretű voltam, oroszlán méretű, nem ez az elefánt, aki lettem.

A bőröm megereszkedik, a gazdám lehord egy elrontott trükk miatt. Egész éjjel gyakoroltam a sátramban, ezért kissé álmos vagyok. Az emberek sokszor szomorúan, s gyakran racionálisan kötődnek hozzám. Randall Jarrell hasonlított az amerikai költőhöz, Wallace Stevenshez. Értem is a lomha háromsorosokat, de én inkább látom magam választékos ízlésű európainak, Eliotnak. Bármely hírességnek, aki idővel összeomlik. Már nem szívelem a látványos mutatványokat, a köteleken lépdelést és a porondon ágaskodást.

Mi, elefántok az alázatosság mintaképei vagyunk, mint amikor leszegett ormánnyal vonulunk meghalni.

Tudtad, hogy némely elefántot arra is megtanítottak, miként írja le patáival a görög ábécé betűit?

A szenvedéstől elcsigázottan fekszünk roppant hátunkra, füvet hányunk az ég felé – figyelemelterelésként, nem imádságként.

Nem az alázatot látod hosszú végső vándorlásunkban, hanem a halogatást. Nehéz ám ilyen ormótlan testtel lefeküdni.{1}

{1} Dan Chiasson: Natural History. The Elephant – részlet. Babits Péter fordítása. – A szerk.