KIMBERLEY FREEMAN

ARANYPOR

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Kimberley Freeman, 2008

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2014

ISBN 978-963-293-378-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvet K.-nak, D.-nek, M.-nek és K.-nak ajánlom,

amiért immár egy évtizede látnak el bölcs tanácsaikkal,

és amiért ugyanezt fogják tenni egy életen át.

Aki emlékszik a régi sérelmekre,

elveszítheti a fél szeme világát.

De aki elfelejti azokat,

biztosan elveszíti mind a kettőt.

Szegénység – ravaszság.

OROSZ KÖZMONDÁSOK

PROLÓGUS

2005 telén

Hát persze, hogy izgult! Hiszen életében először készült gyilkosságra.

Eltartott egy darabig, mire elcsitult a fejében a rigószárnyként rezgő nyugtalanság, és tisztán tudott gondolkodni. De most, hogy elérkezett a pillanat, ideje volt kitalálnia, miként lásson hozzá.

Megvívta a maga csatáit a bűntudattal, a félelemmel, a haraggal, az igaztalanság fölötti, fehéren izzó felháborodással. Most viszont higgadtan, hidegvérrel kell cselekednie. Innen már nincs visszaút: csak előre!

Bántotta álmatlan szemét a reggeli napfény, amely végigsiklott a karosszék háttámláján, megvilágította a port a tévé tetején. Az ő tekintete pedig a három nőt ábrázoló fényképre vándorolt. Látta a saját arcát, meg az áldozata arcát is. A mosolygós arcát… A harmadik társuk komolyabb képet vágott: vajon mire gondolhatott? Lehet, hogy egy pillanatra felsejlett előtte a jövő? A fotón kifehérítette az árnyakat a hó és a napsütés. Egymást átkarolva álltak ott ők hárman. Soha semmi nem állhat közénk! Oly sokszor elmondták ezt egymásnak… És ő most felidézte, mi minden állt közéjük mégis: kegyetlen árulás, fortyogó indulat, fájdalmas féltékenykedés, meg a szokványos, hétköznapi nemtörődömség, amely pusztító következményekkel járhat akkor is, ha nem ez a szándékunk.

A szék karfáján ülő nő a kezébe temette az arcát. Így próbálta összeszedni magát, lelkileg felkészülni arra, aminek jönnie kell. Mert az erőszakot nem bírta a gyomra, a méregkeverés pedig erős összpontosítást igényel. Talán ha meg lehetne rendezni egy balesetet…

Roppant egyszerűnek tűnt a megoldás, amikor végül eszébe ötlött: az idén Briggsbyben lesz a téli összejövetel! És ott a sziklafal tetején vezető ösvény a kedvenc sétaútjuk. Huszonöt méterrel alattuk ott a tenger, ott vannak a sziklák…

Tériszonyos szédülés tört rá, mintha az ő lába alól csúszna ki a talaj. Jól belenyomta a lábujjait a cipője orrába, hogy leküzdje az érzést.

Halálos zuhanás. Tragikus baleset… Aztán vége lenne, és ő talpon maradna. Egyedül.

Egyedül. Mintha harang zúgta volna a szót egy távoli dombtetőn. A nő mélyen átérezte a saját magányát, az üresen kongó kétségbeesést, amely az utóbbi időben átitatta az életét. Most már nem hátrálhat meg: a gyilkosság az egyetlen módja, hogy helyrehozza a dolgokat, hogy megtorolja a sérelmeit.

Ezért, hiába csörgedezett ugyanaz a vér az ereikben, hiába voltak közösek az álmaik, a bűneik, a gondolatai az elképzelhetetlen körül forogtak.

I. RÉSZ

1. FEJEZET

Leningrád, 1976

Te nem vagy szép.

A hétéves Szonya Csernova jó közel hajolt a rozsdás fürdőszobai tükörhöz. Az anyja nem kegyetlenségből mondta, amit mondott, inkább csak tárgyilagosan leszögezte a tényt.

– Te nem vagy szép, Szonya. Nem vagy olyan, mint az unokatestvéreid – mondta reggel Mama, miközben leszedte az asztalt a társbérleti lakás közös konyhájában. – Viszont jó eszű lány vagy, és az is valami. Mert ha bajba sodorják magukat, szükségük lesz a segítségedre.

De Szonya most, a félhomályos fürdőszobában, az arcát tanulmányozva már nem is emlékezett rá, hogy megdicsérték az eszét. Ez nem jutott eszébe, miközben számolgatta a szeplőit, vizsgálgatta a nagy, tág orrlyukait, és végighúzta az ujját a száján, amely mintha akkor is makacsul legörbült volna, ha mosolyogni próbált. Hát, nem, ő tényleg nem szép. Azon töprengett, hogy vajon miféle előnyöket élveznek az életben a szép emberek, mi lesz az, amiből ő kimarad? Addig nemigen gondolt erre, de most tudta, hogy aznap délután belép az életébe a szépség – azaz a két unokatestvére, Natalja és Léna.

Dörgedelmes kopogás:

– Kijössz valaha?

Ezt Papa kérdezte, aki már egy hete igencsak feszült volt. Egészen pontosan azóta, hogy levelet kapott a fivérétől, aki arra kérte, hogy három hónapig viselje gondját a két kislányának. A szülei Szonya előtt nem beszéltek a dologról, de a kislány elcsípte egy-egy szavukat, és mivel okos volt, összeállt a fejében a kép: Papa és Viktor bácsi nincsenek jóban. Natalja és Léna édesanyja hat éve, amikor világra hozta Lénát, belehalt a szülésbe, és Viktor bácsi azóta rendre a Szovjetunió legkülönbözőbb pontjain élő rokonok, barátok nyakába varrja a lányait. Most az ő családjukon a sor.

Szonya ezt nem bánta különösebben. Addig kétszer találkozott az unokatestvéreivel, mindkétszer Izsevszkben, a nagyanyjuk házában, a népes családi összejöveteleken, ahol a sok bába közt elvesztek a gyerekek, így vadulhattak kedvükre. A szovjet himnuszt fütyörészve masírozták körbe a villám sújtotta nyírfát, a kert mögötti sziklákon botorkálva holdraszállást játszottak, dajkálták a nagyi kövér, vörös macskáját, mint egy kisbabát, és a drótkerítésre kötözték a pitypangok szárát, majd, miközben a szél szanaszét fújta a gyermekláncfű pici ejtőernyőit, mindenfélét kívántak. Úgy beleélték magukat, hogy utána szúrt a mellkasuk…

Papa ismét bezörgetett, mire Szonya lemászott a hokedliről (csak így érte fel a zománcozott mosdókagylót), és ajtót nyitott.

– Ne haragudj, Papa.

Kilépett a félhomályos nappaliba, ahol alig hallhatóan szólt a rádió: egy gazdát interjúvoltak meg, akinek olyan sokat tojtak a tyúkjai, hogy megkapta a Szovjetunió Hőse kitüntetést. Mama kitakarított: szépen lesimította a piros-fehér kockás asztalterítőt, letörölte a port a kredencről meg az egymástól elütő karosszékekről, felrázta a díványon a díszpárnákat (és úgy fordította őket, hogy jól látsszanak a rájuk hímzett kiscicák meg hattyúk), a széthúzott függönyöket pedig megcsipeszelte, hogy minél több fény jöjjön be. Szonya nagyon szerette a takarítás utáni órákat: a lakást ilyenkor várakozásteli hangulat lengte be, amely diszkrét, szolid volt ugyan, de eltéveszthetetlen, mint a bútorfényező szer illata.

Szonya az ablakhoz lépett, amely a szomszédos tömbházra nézett, de a két épület között ott volt az utca. Nyári eső hullt a hepehupás járdán csillámló, szivárványszínű motorolaj-tócsákba, a nagy, ormótlan bogarakként tovakúszó esernyőkre. Aztán megállt egy kocsi: kész csoda volt, hogy a horpadt, bézs színű monstrum befért a kukásautó meg a kipufogógázt okádó busz közé, amelyre éppen felszálltak az ázott utasok. A kocsiból pedig Szonya nagybátyja és két unokatestvére kászálódott ki.

– Itt vannak! – jelentette Mamának Szonya.

Mama odalépett mellé. Elszánt, nyílegyenes vonalat formált a szája.

– Á, igen, tényleg itt vannak – mondta, majd gyengéden maga felé fordította Szonya arcát.

– Vidd fel a kislányokat a szobádba, mutasd meg nekik, hol fognak aludni, és játsszatok valamit. Nekünk fontos dolgokat kell megbeszélnünk Viktor bácsival. Megértetted?

Szonya bólintott.

– A házmester bácsi tudja, hogy jönnek? Be fogja engedni őket?

– Igen, és arra is van engedélyünk, hogy itt maradjanak. – Azzal Mama a fürdőszobaajtóhoz lépett, és finoman bekopogott. – Iván, igyekezz!

A lányok csuromvizesen álltak az ajtóban. Léna, akinek hosszú hajából csöpögött a víz, gyászos arcot vágott. Natalja göndör, gesztenyebarna fürtjei viszont még így, ázottan is csillogtak. A kislány igencsak türelmetlen volt: lófejűnek nevezte Lénát, és akkorát rúgott a húga bőröndjébe, hogy az végigszánkázott a padlón. A hátuk mögött ott tornyosult a jóképű, de komor, betegesen sápadt, dohány- és vodkabűzt árasztó Viktor bácsi. Szonya tette, amit mondtak neki: felvitte az unokatestvéreit a szobájába.

Elég szűken fért el a két vékonyka matrac: az egyiket Szonya ágyával párhuzamosan helyezték el, a másiknak pedig meg kellett emelni a sarkát, ha rendesen ki akarták nyitni az ajtót. Mama hagyott egy kis helyet Szonya festőtálcájának, amelyen a festékeit meg a gyöngyeit tartotta. Az osztályban mindenkinek voltak testvérei: egymás hegyén-hátán aludtak, és ez mókásan hangzott. Az viszont szöget ütött Szonya fejébe, hogy vajon le is tud-e majd ülni a tálca elé, ha festeni akar.

– Ez a te ágyad, Léna – mondta a kisebbik lánynak, és a saját ágya melletti matracra mutatott.

– Nem tetszik – felelte a fejét rázva Léna.

Natalja a másik matracra lökte a húgát.

– Az a baja, hogy onnan belát az ágyad alá – magyarázta. – Fél a szörnyektől. Nem tudna aludni, és egyfolytában nyavalyogna. Aludj inkább ott, Léna. Én nem félek a szörnyektől.

Azzal, mintha csak bizonyítani akarná, hogy igazat beszél, betolta a bőröndjét Szonya ágya alá és nagy sóhajjal, szép haját megrázva lerogyott a matracra. Léna pedig a festőtálca tartóállványának támasztotta a kis kofferét, majd leült a fekhelyére, és óvatosan lehúzta sáros csizmáját. Kintről Szonya izgatott, hadaró felnőtthangokat hallott, de nem tudta kivenni, miről beszélnek.

Léna már meg is találta Truskát, az ő rongycicáját, és játékból itatni kezdte: teáscsészéből adta neki a „tejecskét” . A felnőttes komolyság pillanatok alatt tovatűnt: lehúzták a redőnyt és megmutatták Truskának a Szonya ágya alatt rejtőző szörnyeket. Léna ezen hol sírt, hol nevetett, de a végén már könnyezve, visítva vihogtak mindhárman.

Míg bele nem hasított a vidámságukba egy éles, reszelős hang: Viktor bácsi hangja.

– Te nekem ne mondd meg, hogy kell nevelni a lányaimat!

Ezután békítő, csitító szavak hallatszottak, majd ismét tompán, halkan folytatódott a beszélgetés. Szonya Lénára, majd Nataljára pillantott. A két kislány fagyos arca bizonytalanságról árulkodott.

Aztán résnyire nyílt az ajtó, és a kényszeredetten mosolygó Mama állt előttük.

– Léna, Natalja! Gyertek, köszönjetek el apátoktól.

Lénának legörbült a szája, és sírva fakadt.

– De Papa azt mondta, egy hétig velünk marad!

Mama arcvonásai ismét megfeszültek.

– De végül úgy döntött, jobb lesz, ha mielőbb elindul. Hosszú út vár rá.

– Hova megy? – kérdezte Szonya.

– Vlagyivosztokba – felelte szipogva Natalja. – Ott fog dolgozni.

– Nagyon fontos munkája van – tette hozzá Léna.

Most Viktor bácsi is felbukkant Mama mellett az ajtóban.

– Na, lányok, akkor viselkedjetek! Semmi huncutság! Léna, töröld meg az orrod. Egy férfinak dolgoznia kell. Bűntudatot keltesz bennem, ha sírsz.

Léna feltápászkodott és átölelte az apja derekát. Viktor bácsi elfordította a fejét, és gyengéden megpaskolta a kislánya vállát.

– Jól van, jól van. Sztászja néni majd gondodat viseli. Ne búsulj, a születésnapodra visszajövök!

Natalja maradt, ahol volt. Igyekezett bátornak, dacosnak mutatkozni, de Szonya tudta, hogy ez csak színjáték. Határtalanul boldog volt, hogy a saját otthonában, a saját szüleivel élhet, és levonta a konzekvenciát, hogy a szépség mégsem szerencsét hozó talizmán.