Tompa Andrea

Fejtől s lábtól

– regény –

Kalligram
2014

Tompa Andrea: Fejtől s lábtól

KALLIGRAM
Pozsony, 2014

© Tompa Andrea, 2013

ISBN 978 615 5454 44 8

Felelős kiadó: Szigeti László
Felelős szerkesztő: Mészáros Sándor
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta
A kézirat megírását a Magyar Állami Eötvös Ösztöndíj,
a Nemzeti Kulturális Alap alkotói ösztöndíja
és a dr. Genersich Antal Alapítvány támogatta.

Szeretnék oly egészséges lenni, mint egy magyar.

Nietzsche

A mi egyetemünk

Mindenesetre apám a válaszadást nem siette el. Míg az ő aljegyzői irodájából előre nyomtatott kék borítékja, melyet doktori címe ékített, s négy jegyű telefonszámja, mire oly büszke volt, minthogy elsőnek szereltette fel, megérkezhet a Nagyszebeni Állami Gimnázium fekete táblájára, illetőleg e borítéknak elébb a híre, mert krétabetűkkel írták fel annak nevét, ki hazulról küldeményt kap, azaz az enyémet, ez öt hétbe is beletellett. A címzésben nevem alatt úrfinak titulál engem, mi nemigen tetszik.

„Fiam! Nagy horderejű mondandót tartogatok a számodra, a te tulajdon dolgodról. Először is sietek közölni veled, hogy lőttem egy ötpontos szarvasbikát, tíz virágja van neki a fején, hát csodás egy élőlény. Azaz már nem az. Holott csak három bárcza lett kiadva szarvasra, s ebből egyik máris zsákmányos. A kilövésről még a Brassói Lapok is hírt adott egy tárcában, mit az a tróger Zankó Jankó fogalmazott s kanyarintott alá saját nevével, ki cikkelye közreadása után nem átallott aztán betelefonozni, hogy ennek fejébe az újság becsületbe gázolási pörét, mit valami zsidóval szemben visel, tisztemnél fogva segíteném meg. Merthogy a zsidó perre vitte a dolgot, és sajnosan igazat kell neki adni. A fej a csipkés agganccsal, azaz a szarvasé, már a praeparatorumban van, az üdülő villánk homlokzatára szánom, ha anyádnak nem lessz kifogása, de miért volna, ez nem női dolog. Be lessz küldve az idényzáró versenybe, mi a magas Földművelésügyi Ministerium által van hirdetve. Le is lett fotografálva műtermileg, amint új remek Neuhöffer puskámmal mellette állok. A csapat most kezd szétszéledni, Brassóban tetemesen meg lett tartva a fájront egyenesen a Szent Koronában, hol nagymértékű cigányozás is folyott. S akkor most közölve lett a múlt év eredménye a Vadászati évkönyvben, névvel ellátva. Egyik példánya be is van már köttetve, hogy az onokák is lássák, vagy hogyan régen mondották, a maradvák. Egyik példányát neked mellékelve küldöm, hogy a te kebled is duzzadjon atyád neve olvastán, 267-es lapon találod. Magyarországban mindösszesen kettő száz és 17 medve volt kilőve tavaly évben, s ebből biza az egyik énáltalam. Horvát Szlavóniába mindösszesen 12, mi mutatja, nincsen nekünk szükségünk erre az országrészre, megelégszünk mi a Kárpátok kincsével. Erdőnk van, hegyünk van, vad is akad, csak a tengerre vannak úgy oda. Jó nekünk a hegyi víz, meg a sós tó, az is sós, mint a tenger, nemdebár. Szarvast s egyéb vadakat nem nevesítnek a könyvben, de ha tennék, apád neve szép helyen szerepelne a jegyzékben, ugyebár kettőször szarvasügyben. Tehát ily fontos események kényszerítették édes apádat, hogy atyai levelének írását halassza, beláthatod, le nem jöhettem volna a Cenkről te miattad.

Most pediglen rátérek ügyedre.

Ugyan személyesen jobb volna megtárgyalni, de ha már te levelezni kívánsz édesapáddal, s így izenni, papiros által, akkor én is rászánom a drága időt. Míg az erdőt jártuk a rengeteg új kutyával, kiket még nem is ismersz, de csodálatos fajta ebek, főleg az árukat illetőleg, csak édesanyád meg ne tudja, akkor is folyton ezen járt a gondolatom, mit most mondandó vagyok. Anyáddal nem tárgyalok ügyedről, ez férfidolog. Anyád csodálatos teremtés, de honnét tudná ő, aki soha egyetemre be nem tette azt a szép, egykoron karcsú lábát, legalábbis fiatalkorában gyönyörű volt neki, mostan már nem tudom, hogy mily nézőpontok szerint kell meghoznom egy ilyen döntést, hogy te hol és mivé képezed magadat ki.

Fiam! A válaszom határozottan az, hogy nem. A döntésedet, hogy nem folytatod apád és nagyapád pályáját, pedig világosan látod, hogy hová lehet minekünk eljutni ebben a jurista karrierben, felettébb fájlalom. S hogy ez a döntésed semmivel az égegyadta világon meg nincsen indokolva leveled által, én azt teoretice sem tudom elfogadni érvelésnek. De szabadon lettél nevelve, így hát nem kötelezlek arra, hogy afféle pályát válasszál, hová te nem vonzódol. Talán éppen apád dühítésére döntöttél így, de én ezt nem firtatom többé.

Azonban mindennél jobban fájlalom, hogy te, ahogy írod, Wien-ben akarod lefolytatni a tanulmányaidat.

Fiam! Kezdjük ott, hogy nem arról van szó, hogy tartlak-e Bécsben vagy nem tartlak. Nem azért nem tartlak, mert ha szerényen tudnál élni, takarékosan és dolgosan, ahogy egy reformátushoz illő, akkor ne tudnálak tartani. Fiam, engem mélységesen elszomorít, hogy te oda kívánsz menni tanulni. Nem tudom, milyen tanári behatások érnek téged ott a collegiumban, vagy milyen rontó eszmék közelében forgolódol, de jegyezd meg magadnak: Wien nem a mi hazánknak fővárosa. Én, magyar királyi aljegyző, még ha itt, az isten háta megett is, igazán mondhatom ezt neked. Bécs nem a mi hazánk, nem a mi dolgunk s ügyünk, ha úgy tetszik, nem a mi tudományunk, mert tudományban is van nemzeti érzés, mi az olyasmi idegen dolgot ne pénzeljük, s oda elménk gyümölcseit ne hordjuk a Nappal süttetni, hogy ott nekik beérjen s teremjen s őket lakassa jól. Ki oda megyen, az haza nem jön, annak a nagyváros kell aztán többé mindég, s az a sok forgás meg izgalom, s az egész világot akaró hír s név.

S lehet, tán elfelejtetted, hogy a Wien-i egyetem jó, lehet, hogy csodálatos és nagyszerű, csakhogy ottan németül kell bizony tanulgatni. Márpedig te remekül tudsz – szászul, fiam, mi Szebenbe rád ragadott, olyan szászul, hogy neked ott kiló fehérkenyeret nem adnak, mert az bizony ottan egy másik nyelv. Föl vagy-e arra készülve, hogy máról holnapra mindent Hochdeutschba vagy Österreichischesbe mondjál. Úgy-e, nem. Mert osztályzataid ismerem e nyelv tekintetében.

Mostan te erre azt mondod, hogy akkor a mi hazánk fővárosa Budapest, és te ad kettő oda is akarsz rándulni fel négy vagy öt vagy tudja isten, hány évre, ha nem Wien-be. Fiam, a mi hazánk fővárosa nem Budapest. Ehelyt most e kurta levélben nincs énnekem elég időm s papírosom s pennám mindezt neked szépen körülírni, ezt eddig mind meg kellett volna tanítni, s fejedbe verni. Ezt neked az iskola kell megtanítsa, s a szülői ház. Hogy azt írod, hogy te a tudományok tanulását egy fővárosban akarod kezdeni, hol a provinciálizmus szelleme helyett az egyetemlegesség uralkodik. Hát ezért a mondásodért sem eresztlek én téged oda. Rettentően csodálkozok, hogy az iskola milyen hazafiságot oltott belétek. Nem tudom, kinek a hatása, milyen métely fertőz abba a collégiumba, mit az ország legjobbjának mondnak, de erősen csalódott lettem a belőled sugározó életszellemtől.

Amikor ott van neked az ország másadik egyeteme az ősi magyar városban, Kolozsvárt, Erdély igazi fővárosába, miért akarnál te akkor Bécsbe vagy Budapestre menni. Hiszen ez az ország másadik magyar egyeteme. De nem így kell beszélni, mert nekünk ez az ország első egyeteme, ez a mi egyetemünk, az erdélyieké. S legfőképpen pedig mindég is itt volt az első egyetem az alapítás óta, még a Báthory-korban. De ez az egyetem mint igazi universitas immár negyedik évtizede áll az erdélyi cultura s tudomány fejlődésének szolgálatába, ha esik, ha fúj, márpedig itten főleg fúj, s támadás van elég, minden irányokból: fővárosi versengés és lenevetés, vidéknek s provinciának gyalázás, mit neked is sikerrel fejedbe oltottak, látom. S osztán még ottan legyeskedik a sok elégedetlenkedő nemzetiség, elsőképen az oláhok. De ez az ország másadik műveltségi és tudományi középpontja, nekünk pedig az első kell hogy legyen. Már Báthory is meg akarta alapítni! Mind nem hagyták s nem hagyták, mert nem volt még az ország úgy kifejlődve, hogy itten lehessen a tudomány jól megszervezve. S akkor Eötvös József vette elé ismét. S akkor aztán végre nyílott, mert a haza már volt oly erős, hogy neki itten is legyen még egy egyetem. S hogy ha már megvolt az eggyesülés is Erdélynek Magyarországgal, ez az erős haza csak kellett adjon valamit ide is, nem igaz, kérdem. S akkor aztán már másadik évben lett a Kolozsvár-i s Brassó-i vasúti vonal, mert a vasút minket fejleszt tetemesen. S hogy az Erdélyi Múzeum s Egylet is már mióta szolgálja a tudomány szent oltárát, még egyetem-alapítás előttről. Mert itten mi mindég hogy szomjúztuk a culturát s tudományokat. Meg vagyok döbbenve azon, hogy egy olyan jeles gimnázium, mint mibe én tégedet járattalak nem kicsi pénzen, ennyi hazafias nevelést nem végzett a diákjain. Mert én azért írattalak állami gimnáziumba, hogy megtanuld az erdélyi szellemet, a nemzeti érzést, mely a saját vérének a szolgálatát helyezi mindég előbbre, s e mellett tiszteli a másik felekezetet, népet és nyelvet.

A Magyar Királyi Tudományegyetem minekünk az egyetemünk, fiam, ezt jegyezd meg, mi sajnosan Ferenc Józsefről lett nevezve, s nem egy erdélyi fejedelemről. Hogy én nem itt tanultam, annak oka pusztán abban keresendő, hogy akkor még az egyetem nem volt eléggé kifejlődve, és apám jobbnak látta, ha a szigorú budapesti universitasra küld. S tán nem is szorult az én édesapámba elég nemzeti érzés, minthogy őt inkább afféle poétalelkű ábrándos embernek teremtette a fennvaló, és kedves édesanyám erős karja mellett szegény igencsak elasszonyosodott s puhult. De kellett is ott dolgozni keményen, azon a fővárosi egyetemen, főleg nekünk, erdélyieknek, magyarnak, de kiváltképpen a székelynek, mert a székelyt ott butának s makacsnak mondják, s inkább afféle harisnyás paraszti embernek, s kisdég mindég is gyanúsan tekingettek reá.

Most a provincia: honnét veszed te az ilyesmit, kérdem. Itten egy egyetemi város kezdett el fejlődésnek indulni, minek épen mi, a fenntartó s uralkodó osztály fogunk véget vetni azzal, hogy vidékinek mondjuk, s hogy fiaink a külföldre küldjük, így gondolod-e, kérdem.

A kolozsvári egyetem csodálatost ki van épülve, sorra nyitják meg az újabb és újabb tanintézeteket benne, mert mi minden fel nem épült Millenniumkor, és nincs olyan év, hogy Apponyi miniszter ne látogasson ide le avatni valami újabb épületszárnyat vagy diákotthont, könyvtárat, elmegyógyintézetet, mit tudom én, mire szüksége van egy olyan kifejlett nagy városnak. Jártunk a főépület avatáson, édesanyádékkal, épen a szobor leplezés utáni másadik napon, emlékezhetnél, nem voltál már olyan kicsi akkor, csodás ünnepség volt, anyád az új zöld díszmagyarjában pompázott. Mibe került az, nem írjuk ide. S én a hivatali kejzeremben, le vagyunk véve.

Magad is meg fogsz győződni, hogy milyen rohamos fejlődés folyik ottan. A rectorok és rendes tanárok sorra kapják a nemzetközi congressusi invitációkat és elismeréseket a tudomány összes terrénumán, és már nem csak a budapesti tanárok költözködnek ide le, bár akad abból is elég, mert ott sincsen annyi sok hely, s egyre több tanársegéd kerül ki erdélyi diákok sorából, s mind többen ide bejönnek s telepszenek, igaz erdélyivé válnak, még a budapestiek is – de most nem sorolom fel a rengeteg nevet, meg fogod ismerni.

A mi egyetemünkre azért kell büszkék legyünk, mert Erdély szelleméhez híven ez egy világias egyetem, mely minden nemzetet és vallást befogad. Nem úgy, mint a budapesti, mely természetesen nagyszerű és komoly, ám bizony felekezeti. Sőt, ráadásul ugye katólikus, római, mert mikor alapítva lett, még nem volt úgy elterjedve a tanszabadság eszméje. S ottan a tanszabadság emiatt csekély mértékű ma is, mert mi is biza tanultunk olyasmi kánonjog s etcetera. Mi pedig, emlékeztetlek, fiam, reformátusok volnánk, és a mi vallásunk a legjobban befogadó, ahogy ezt magad is tapasztaltad, remélem, s ott a te collégiumodba zsidó is jár, román is, szász is, szerb is, csángó, bánáti nációk s különféle fajok, mert itt minden akad, és mi itt nem kérdezzük a vallást. Magyarország törvényileg biztosítja minden felekezetű fiának a tanulmányokat elemi és legfelsőbb szinten, reménylem, legalább ily keveset eszedbe vésett az a nem épen olcsó collégium.

Én nem fogok neked itten szónoklatot tartani, mert szegény özv. Botliknénknak meggyullad a keze, míg írja, de tudni kell a következőt, éspedig. Mert ugye drága Botlikné úgy ismeri minden szómat s szavam járását, betűzni sem kell neki, tudja. Első lett ő a kereskedelmi iskolák gépbe írási vetélkedőjén, még egy pesti leányt is megvert, biza.

Tehát. A mi egyetemünk, az ország másadik egyeteme a kiegyezés után a „Hétszer hét” szellemében fogantatott hosszú küzdelmek árán, beteljesítve az erdélyiek álmát, s ugyanoly nagy harczok révén tudja ma is elismertetni magát és jogát a léthez, mert a küzdés nem hagyott alább. Egyébként még Nagy-Szeben volt neki a rivális város, mit te jól ismersz, mely kezd most már nagyon szász s román város lenni, s a magyarok mennek kifele belőle. De ehhez a szellemhez a mái napig hív, mert hét nemzetiség és hét vallás tanulhat ezen az egyetemen. Számold ki magad, ha szülő apádnak nem hiszed. Az egyetemnek is nemrég egy román rectora vagy dékánja lett kinevezve, valami Moldován nevezetű román irodalmi professzor, arról írtak eleget az újságban, olvashatod, hogy az milyen nagy dolog, hogy egy román ilyen tisztségbe juthat Magyarországon, s itten Erdélybe. Nyilvánvaló, s ez is fényes bizonyítékul szolgál, hogy a jog és egyenlőség hazája a miénk, hiába a sok ellenkező állítás s uszítás. Bezzeg a románok meg erre azt mondották, hogy az a Moldován nekik nem is román, olyan értelembe, hogy nincs román lelke, hanem egyenest egy osztrák bérenc, egy Apponyi-talpnyaló, s hogy ő is át lett magyarítva, meg hogy ő ott, az egyetemünkön csak magyarul taníthat, és írja a magyarbarát és hazaáruló beszédeit. Hát így adjon az ember ilyen súlyosb tisztséget egy románnak.

Én a szabad erdélyi szellem híve vagyok, és soha nem fogtam törvényileg sem magyar ember pártját, ha nem volna igaza, ismersz, s eleget bizonyítottam. Én a törvényt szolgálom, s mit a törvény kimond. De én odáig azért nem folyamodnék, hogy románokat tegyek rectornak, vagy görög katólikusokat vagy izraelitákat, tehát hogy zsidót, mert szerintem ez az erdélyi magyar szellem rovására menne, mit nekünk legszentebb feladatul hagytak megőrizni. Sőt hallom, még újabban nőket is felvesznek az orvosi karra, a törvény engedi, hogyne, s nem csak rendkívüli, de már rendes hallgatónak is, doctorátusi kilátásokkal, hogy ott ezek a nők a tudomány oltárán áldozzák fel életüket. Szerény véleményem és kedves édesanyád véleménye szerint is a legfőbb női kötelezettség, az anyai hivatás rovására megy az ilyesmi, mert a női sors tanulás által nagyon is el lessz hanyagolva. Ráadásul hallom, hogy izraelita nők is vannak már ott a kolozsvári egyetemen is, amit igen furcsállok, hogy idáig lehessen meglazítni a liberálizmus gyeplőit. Ilyesmiben is a mi egyetemünk nagyon akar versenyre kelni a budapestivel, láthatod, miféle modernizmus folyik. Dacára a túlzásoknak, neked is kiviláglik, hogy az egyenlőség szelleme uralkodik ottan.

Budapest, fiam, sokkal szigorúbb, ott sokkalta több a diák, és nem tudom ugyan, hogy milyen érettségi bizonyítvánnyal állítsz majd haza, de félek tőle, hogy nem te fogod legelőbbször megkapni az ösztöndíjat az egyetemen. Budapest szigorúbb a diákkal és gépiesebb. A mi egyetemünk viszont kisebb, családiasabb, nálunk több a tanár s kevesebb a diák, mi nem jelenti, hogy kevesebbet is kéne bemagolni, hanem hogy a diák több segítséget kap a tanárától az előmenetelében. Tudok olyan budapesti tőkepénzes fiáról, egy banki igazgató gyermeke, ki Kolozsvárt tanul, le lett ide küldve az atyja által, épen azért, mert itt ez a családias hangulat uralkodik, s nincsen annyi nagyvárosi szórakozás és kicsapongó életmód, itten könnyebb figyelnie a tanulmányaira és bevégeznie az egyetemet, s kész férfivé válni.

És elhiszem, fiam, hogy az a forgalmas és gyors Budapest, ahol István bátyáddal egy hétig fenn voltunk, megbolondított s eszed elvette, s ott a sok színház meg kaszinó, kávéház, orfeum meg a divat, mind az éjszakai élet, s hogy ez mily csábító egy fiatal embernek, de lásd be, fiam, hogy Kolozsvár a mi fővárosunk, s ez a nagyváros milyen egészségtelen, és megrontja a te tiszta lelkedet, s hogy anyád is azt szeretné, ha a közelünkben volnál. Összegezve, fiam, én Budapesten, Wien-be úgyszintén nem tartlak, s nem azért, mert drágább volna ott a megélhetés. Ha vagy olyan bátor, hogy egyedül nekivágsz, ülj fel arra a bűzös vonatra.

Kolozsvárt viszont azt tanulsz, s oda íratkozol, fiam, mihez hajlandóságot érzel magadban, mérlegelve, hogy az majd olyan állásba juttat, mellyel családodat fenn is tudod tartani megfelelő nívón. S lehetőleg valamely havi fixumot kapsz állami állásba. Kenyértanulmányaid meg lesznek apád által fizetve, én nem tiltok neked semmi tudományt. A doctorátust viszont elvárom tőled, ahogy apám is elvárta tőlem a magistrátust, de te se legyél kevesebb, mint én. Nem a cím és rangkórság miatt, mi mostanság nálunk fertőző betegség, mint a gümőkór, mert hallom, hogy a kolozsvári egyetemen jogi doktorátust többet kiadnak, mint Budapesten. S mentől szegényebb az ország, annál több a cím s rang, gróf s báró, ezt már Apor Péter fejedelem is szépen megírta volt régen, s úgy is van. Hanem hogy semmi hozzá tartozó tőke s tudás nincs. Azért várom el a doctorátust, mert te sem vagy kevesebb, fiam, mint én vagy a nagyapád, és kötelességed teljesítni bármi tudományból. Viszont ha még gondolkoznál döntéseden, hogy mely facultást válasszad, hát én mondom neked: a jogit, mert az a legfényesebb pálya, illetőleg a Ludovica Academiát, ha apádat boldoggá akarod tenni oldaladon egy szép fényes tiszti karddal, mert semmi úgy nem mutat egy fess fiatalemberen, mint az egyenruha. S az ilyesmi egy férfinek mindég fényes jövő. Mérnöki kart neked nem javaslok, fiam, abban a mi szász honfitársaink jeleskednek legfőképpen, nekik hagyjuk, mert te néked a ratio s a systéma, s a physikai munka, mert a mérnökember nem csak az irodában ül, mind ez nem a legfőbb erények. Viszont bölcsészeti s philosophiai kar nem engedélyezett, minthogy így is eléggé bújjátok a mindenféle könyveket s irodalmi regényeket anyáddal s nagyanyáddal, még az kell szegény apádnak, hogy ezért öt évig fizessen téged idegen, nagy s drága városon, hogy te ottan csak olvass s heveréssz. A doctorátusi vizsgáid letételéig tartlak, egy év kihagyást ráengedek, hogy a vis maiornak is adjunk helyet, ahogy a jogban megillet mindenkit, meg a diákéletnek, utána neked kell megkeresni a betevő falatot.

Mellékelek néhány újságkivágást, amit özv. Botlikné gépírókisasszonyom gyűjtött össze a számodra a kolozsvári egyetemről, látképekkel együtt. Megkértem kedves egykori collégámtól a tájékoztatást, s itten áll rendelkezésre neked egy kis füzet, miből mindent megtudsz.

Jelen levelemmel szemben fellebbezésnek helye nincs, adott szavamat pedig tekintsd szerződésnek, melyet aláírással hitelesítek és véle bíróságra mehetsz pörölni, ha nem úgy tennék, ahogy ígérve itten lett. Viszont ha az első szigorlatot letetted, mehetsz két hétre Budapestre, ha tetszik, egyedül is, felnőtt vagy. Punctum.

Atyád

Post Sc. Érettségi után hazavárunk, úgy is mint friss abiturienst, anyád már nagyon búsul utánad. A nyarat természetesen lent töltjük. Hogy ott mik vannak, és micsoda fejlődés állott be a fürdőbe, magad fogsz meggyőződni róla s bámulni. Dr. Adorjáni üdvözlését küldi, és támogat szándékodban, és reméli, hogy az örökébe lépsz. A vadászaton ő semmi jelentős vadat el nem ejtett egy pár nyúlon kívül. Szegény öreg vagy nem lát már, vagy más öregségi kórsága van, de vadásznak meg van már rozzanva erőssen. Viszont mondotta, hogy odalent már annyi az oláh vendég, hogy tisztára Oláhországban érzi magát az ember. Hiába, ha egyszer az a határ annyira közel van. Adorjáni doktor most megjelentetett egy román könyvecskét is a fürdőről, elküldöm neked, bár te sem tudsz oláhul, de szép képek vannak benne. Anyád izeni, hogy Brassóba érkezvén menj be a Bolgárszegre, ott keresd a Werzár Móric szabót, aki neked két rend ruhát varr, inggel és alsónéművel együtt az egyetemi idényre. Anyád szerint ennek az úriszabónak vannak Pestről lapjai, abban megnézheted az új divatot, hogy ne valljál a fővárosba, azaz Kolozsvárt szégyent. Állítólag már Pesten nem hordják a hosszú kabátot, hát egészségükre, hogy olyan sokat megváltoztatják, mert az erszényük kövér. Anyád szerint olyat kell csináltatni, kurtát. Ha megizened érkezésed táviratilag, anyád eléd megyen Brassóba, hogy a ruhánál s szövetek választásánál segítségedre legyen, női dolog ez, bízd rá.”

A verdikt tehát az ország másadik egyeteme. Irhatta volna, hogy az ország utolsó egyeteme, mert csak egy van, meg még ez az egy. Bécs az nem számít, mert az nem az ország. A füzetek s kivágatok, mit küldött, nyomban ki lesznek hajítva.

Be van jelentve

Na most mit lehetett csinálni. Elébb Palival bejelentettük, hogy megyünk fel tanulni az egyetemre mind a ketten, aztán csattant el a pof, aztán anyám kezdett kiábálni, hogy még a szombat is meg lett gyalázva az édes apai pofon által, s hogy mi minden aljasságunkat, mit a szülők ellen kifőztünk, mind éppeg szombatra tartogatjuk, aztán meg sírtunk, illetőleg én, aztán csak nem engedtek el, hogy a levegő is egész megfagyott már, mikor beállt az ünnep, úgyhogy végül meg kellett várni, míg kitellik a szombat, s apám megtagadhat, mert ilyet szombaton nem végzünk, mondotta. S hogy nagyapám is át lessz híva, majd meglátom, mert tőle félek. Mit se hatott, hogy eléjük rakom a Summa C. L. érettségi vizsgálat gyönyörű diplomáját, min az egyes számú erdélyi gimnáziumnak, ahogy tudniillik mindég mondották nekünk, hogy első, annak a nehéz viaszkos pecsétje fityeg. Meg sincs tekintve, hogy a dicséretes baccalaureatus vizsgálathoz még egy veres bőrkötésű aranyos Petőfi összes költeményeit is kaptam nevemre címezve. A tekintetét senki e csodálatos könyvre nem veti azon nap. Pali bezzeg egy Cum Laude-t kapott, azaz egy kummát, ahogy viccelgettek, hogy egy kumma szót se tudott, biza, s azt is némely nem egészen tisztességes mutatvánnyal, mert valami ügyes hengerguriga lett kitalálva, s benne megsodorva a papirosok, min tetű méretű betűkkel volt felírva minden vizsgálati tétel. Ő mégis oda megy, hová neki tetszik. Jogra, pedig mindenki tudja, hogy ottan osztogatják érdemtelenül a diplomát, s ki semmit tanulni nem akar, megyen oda, ezt már a gimnázium is kitárgyalta. Mely férfinek semmi az eszébe nem jut, hogy mily pályát tanúljon, az mind megy a jogira. Én úgy látom. Hogy ahhoz nem kell különösebb hívatottság.

Mondom édesapámnak, hogy igazgató úr is támogatja tervemet, s kedves szüleimet – éppeg így mondotta, hát én is híven adom át – várja beszélgetni a collegium jövő heti zárünnepélyén, mit nállunk csak kollégyomnak mond mindenki, mire édesapa, hogy ők be nem mennek, mert nekik valami református meg ne mondja, hogy ők hogy neveljék a kisebb lányukat. S hogy ez a két iker mindég összeszövetkez, és aljasságokat fundál ki, Gott im Himmel!, sose gondolta volna, hogy neki ily küszködése lessz velünk. Bezzeg a kettő másik, milyen szépen megcsinálta a szerencséjét, arról miért nem vesszük a példát, illetőleg én nem veszem. S akkor megint jön a szombattal. Mondom, hogy hétfőn íratkozni kell a quaesturán Kolozsvárt, nem lehessen halasztás. Természetismeretekből nekem külön dicséretes oklevelem lett, teszem az asztalra e pillanatban, mert abból kaptam egy kis üveg dobozba zárt Szent Jobb faragványt, de éppeg eredeti méretűt, mint az emberi kéz. A sima csontok üveglap alatt feküsznek egy kis bársonnyal fedett párnán. Olyasmi játék ez, hogy a kéz csontocskáit, porcikáit széjjel lehet szedni millió darabra, illetőleg majd meg kell számoljam mennyi darabkára, s ismét össze illeszteni. Már a ki tudja, hogy hová való a borsócsont, sajka csont, holdas csont. Ez afféle okos gyermeki játék inkább, orvosnak való. S persze hatalmas szimbóluma a magyarságunknak eme kéz. Nem tudom, ők itten ezt értik. Lehet nem.

Kissé elcsendesedik apám, s látom, gondolkodóba esik. Ekkor kezdem halkan mondogatni, hogy szépen kérném édes apámat, olvasná el e kis könyvet, s elébe helyezem „Lehetnek-e nők orvosok?”, írta Dr. Genersich Antal tanár, megjelent éppeg Kolozsvárott, 1880-ban Papp Miklósnak a nyomdájában. Miért kell nekem mondani, hogy „éppeg”, fel nem foghatom. Az ember ösztönből cselekszi az ilyet, s talán csak később tudja okát adni. A szerző Doktor Genersich a külföldön is tanult orvosprofesszor, ki az egyetem megalapítása óta kinevezett tanár s Kolozsvár tiszteletbeli fő orvosa. Ő alapította meg az egyetemet. Ezt én mind tudom az igazgató úrtól, ki e könyvecskére figyelmem ráirányította. Várom a hatást, hogy valamelyik szülőm vegye kezébe. Zérus! Mindenesetre az asztalon hagyom őnekik, talán ha később bele tekintenek. Elmondom, hogy e füzetecske még az előtt íródott, hogy meg lettek adva a nőknek a joguk a tanulásra egyetemi szinvonalon. Mert az későbben lett törvénybe foglalva. Látom anyám tekintetében, hogy minderről mit sem tud. Szólok továbbá, hogy ebben a könyvben világosan és mindenki számára érthetően be van igazolva, hogy a nők lehetnek orvosok. Úgy értve, hogy ez mai napság már tudományos tény, mely a viták felett áll.

Eléveszem akkor a tudományos dolgokat s érveket, mikből igen felkészültem, s ha nem is szó szerint, de nagy általánosságban idézni tudom a 15 oldal minden szavát. Na beismerem, megtanultam fejből, auswendig sokat fel is mondottam magamba. Elsősorban a nők agyi térfogata nem kisebb, mint a férfiaké, fogok bele, ez ma már tudományosan be van bizonyítva. Sok tudós agyának súlya kisebb, mint sok nőké, ez le lett mérve, úgyhogy ennek alapján a szellemi akadály el lett hárítva, tehát a női test s agyi működés alkalmas a magasabb fokú tanulásra. Másadsorban a nőket a nemi élet – akkor észreveszem, hogy itt a papa és a mama is egyszerre hunyorog, mint ha össze lettek volna beszélve – éppenséggel csak néhány hétre vonja el az orvosi munkától a nőt, mikor gyermekágyi és szoptatási periódba lép, de sok nő munkavégzése alatt kiadja gyermekét dajkaságba, és hamar munkába tud állani. Hogy nem kell évekre neki a munkából kihullni. Harmadsorban tudományos dolog, hogy az nem igaz állítás, hogy a nők megtisztulása havonta egy hétre elvonja őket a munkától, a mama sem szokott egy hétig feküdni, néha pár nap, nem mint az úriasszonyok egy álló hétig, de a papa rögtön erre fortyan egyet, hogy: – A mamát ebből hagyjad ki!

Akkor folytatom, hogy gazdasági szempontból a nők ugyanúgy alkalmasok a munka végzésre, mint a férfiak. S ha a nőknek a munkája nincs emancipálva – reánézek a mamára, ki bizonyára nem érti a szavam –, akkor a nő dologtalan, henye, nem cselekvő, úgy értve, s az orvos professzor úgy állítja, hogy az úribb osztályokban ezért is akad mai napság annyi házasságbontás, fajtalanság, aggleányság, s növekedik a prostitutio. Mert az asszony dologtalan, teste s szelleme nincsen lekötve, s túlontúl szabad s haszontalankodik. Kellene tán még egyszer mondjam más szavakkal ezt a nehéz gondolatot, mit én is csak soká fogtam fel, de nem ismételek, mert akkor az ember túlontúl magyaráz, s akkor haragszanak rá. Csak annyit mondok, hogy ha mindég a férfi kell legyen a család fenntartó munkás, az igen nagy súly a férfi vállán, mibe ő is belérokkan, s megromlik a házasság, jön a vállás, iszákosság. És ennek következtében az elszegényedés, a társadalmat sújtó legnagyobb betegség, a paupericizmus keletkezik. Gondolkozok, aztán kijavítom magam: pauperitás. Mindég úgy tanítják a collégiumban, hogy inkább te magad javítsad ki, ha hibát vétsz, ha tudod, mit vétettél, így nem leszel nevetség tárggyá. A pauperizmus avagy pauperitás azt jelenti: szegénység. Pauper latinul annyit tesz: nyomorult, szegény ember. Az idegen szók alkalmazásában még fejlődni kell nekem. Hát nem tudom, elmondottam-e ilyen szépen ezeket a philosophiai gondolatokat, vagy csak dadogok, mert nekem magamnak is nehéz ilyesmit szépen végig mondani, mint valami professzornak.

Minden esetre nem hallgat rám egyik sem, Pali is csak úgy ül magába omolva, s hidegen, mintha ő bűne volna, hogy a szép családi szombat ily nehéz beszélgetésbe kanyarodott. Pali egy szóval sem harcol énértem, holott ígérte. Ilyen hosszú beszédet még sohse tartottam szülők előtt. Olyan szókat, hogy nemi élet, mi otthon még ki nem mondottunk, láttam, Pali is belé pirul, pedig ő aztán, na. Édesapám nagy soká megszólal, hogy biztos valami szocziálistától való gondolatok ezek, mi igen el van terjedve erre felé is, s még hozzá:

– Hogy az a tróger Gidófalvy is nem kiadott egy ilyen brosúrát, hogy »Miért lettem szocziálista?«, mivel lázítja és rontja meg az ifjúságot. Hát ha már a székely nemesek is, na, szerusz világ! – s legyint dühössen.

Nem hallottam erről a Gidófalvyról még, nem járt hozzánk. Édesapám úgy néz az én füzetemre, mintha valamely betegséget terjesztő állati dög volna dr. Genersichnek az írása. De mivel csend áll be, megbátorodok, s veszem elé a másik ívet, mit úgyszintén a könyvtárból kölcsönöztem, igazgató úr adta kezembe, hogy a szülőknek mutassam: a kolozsvári Magyar Királyi Ferenc József Tudomány Egyetem orvos karának statisztikai közlönye. Igazgató úr adta, úgy sejtvén, hogy szüleimmel beszélgetés lessz e thémában, ha megyek az egyetemre. Elmondom, hogy az orvoskar beíratkozott diákjai majdnem tíz százalékban női nemű. Várom a hatást, de anyám csak játszódik a teríttő rojtjaival, apám meg néz ki az ablakon, mint a szobor, s arcán semmi nem látszódik, hogy meghallotta volna, mit szólok. Ekkor gondolom, elé jövök a legfőbb adú ásszal: „És ennek a tíz százalék leendő orvos nőnek nyolcvan százaléka pedig izraelita.” Aztán még mellé teszem: „Izraelita származású.” Tehát magyarul, hogy a legtöbb női hallgató inkább zsidó. Ki van mutatva a statisztikában ugyanis, mit elmúlt 6 esztendőben készítettek vallási alapon, hogy tehát sok izraelita nőhallgató iratkozott be.

Ez a mai napon a másadik oly szó, mit még soha nem mondottunk otthon. Ilyesmit nem mond az ember. Nem hogy illetlen volna, vagy csúf kifejezés, mert nem is az, de nem való. Nem beszélünk ilyesmit. Kell gondolkozzak rajta, hogy miért. De a közlöny így írta.

Hozzá lett ugyan fűzve még, hogy Kolozsvárt oly univerzitas működik, mely felekezetek felett való, nincs tekintettel arra, ki milyen vallású, csak a tudományos munkára s tanulásra, de már nem sok hasznát reméltem e nézettől. Ez úgy van fogalmazva, hogy tanszabadság van bevezetve, mit úgy magyaráztak a collégiumban, hogy a tudományos igazságot előbbre valónak nyilvánítja az universitas, mint a vallási igazságokat. Aki már példának okáért tett papi esküt, és tanár is akar lenni, s felesküdni, az kell válasszon, hogy mely eskü az érvényes. Nyilvánvaló dolog, hogy a tudományos kell hogy legyen, ha egyszer egyetemi professzor akar lenni. Hogy ne vallhassa az olyas makacs doktrinás elveket, mik szembe vannak szegülve a tudományossal. Ezt még a természettani tanárunk adta elő, de azt beszélték, kapott a lázító eszmék miatt igen súlyos rovást a collegiumi tanácsban.

Édesapám arcán látok egy rezzenést, mikor mondom a szót, mit otthon soha nem ejtettünk. Mintha egy injekciós tűvel belészúrtak volna, de ő tűri.

Édesanyám viszont ekkor vesz egy igen mély s hangos lélegzetet, látom, hogy a fűzője megfeszül a sok levegőtől, hogy mindjárt kireped, s akkor ő mondja el, hogy őszerinte hogy állunk.

– Nővéredet, Erzsébet lányunkat tavaly férjhez adtuk, kiválóan, hála özvegy Benjáminnénak, bár igaz, sokba volt nekünk. Fivéred, Jenő átveszi a boltot, szépen fejleszti, ő is nősül, jövőre új sport üzletet fogunk nyittani Kolozsvárt, mert ott a város nagyon ki van fejlődve, mondják. Ezt már a báttyámmal rendezzük, már ki is van nézve nekünk az üzlet a Kossuth Lajosutcában, át fogjuk venni. Ezt ti mind tudjátok. Fel akarsz menni pár hónapra a boltba segítni, eriggy, mi nem tiltunk. Nézegesd azt a nagy várost, ha annyira kell. Erzsébet nénéd idénre várja másadik gyermekét, és mindannyian könyörgünk a Mindenhatóhoz, hogy ép s egészséges legyen, mert a tavalyi első kisfiát szegény Böske elveszítette. Én is hatot szültem ugye. Bátyád nemsokára szintén feleséget kap, már majdnem teljesen meg is vagyunk egyezve Márkovicsékkal. Na csak még azt az egyet nem tudja szegény fiam, hogy a három lány közül melyiket vegye – és a mama mosolyog, mikor ezt mondja. – Tehát az ők sorsuk mind el van rendezve. Ő akkor megy Kolozsvárra az asszonyával a boltba. – Itt szünet következett be, anyám várja a hatást nővérünk és bátyánk sorsa felett, mely olyan jól mind el volt rendezve.

Igy megy akkor a folytatás:

– Ti mindég egymás szövetségei voltatok Palival, elszakítatlanul, és a testvéri szeretet minket mindég meghatott és nagyon büszkék is voltunk rátok, hogy ilyen szép szövetségben vagytok egymással, ti zwillingerek, mert csak éppeg tíz perc választ el benneteket. Szinte egy test az egész. De Pali fiam, most rosszban támogatod kedves húgod. Pali fiam, neked abban kell támogatnod ezt az értelmes húgod, aki csodálatos érettségi vizsgálatot hozott haza, mindjárt fel is olvassuk a bizonyítványt, hogy a helyes útra lépjen. Kisebb tanfolyamot ha tanul, eresztjük. Ha kenyeret akar keresni, nem tiltjuk.

Aztán következik az én jövőmnek a megfestése, miket tudok magam is. Mondom akkor folytatólag, a meggyőzés szándékával, hogy nem akadály, ha a gyermek is születik a nő esetében, bár Genersich professzor gondolata szerint nem minden nő érez hívatottságot a gyermek nevelésre. Édesanya nagy, éles szemmel tekint rám, mint ki istent káromolja. Viszont a nő, folytatom, ki gyermekei iránt önfeláldozó szeretetet érez, munkájában is odaadón fog viselkedni. S tudva levő dolog, hogy jobb ápoló, mint a nő, nincsen is. Mettől tovább mondom, annál jegesebb szelek fújdogálnak ebbe a szobába. Nem is tudom, miért nem ülök le mind végig, mert állottam, s úgy beszéltem. Tanár is úgy beszél a cathedranál. Állva jobban meggyőzi az egyik ember a másikát, nem-e, gondolkozok aztán. Ha leül, teste kisdég megnyugszik, elkényelmesül, tisztára elterped, már nem tud úgy a test is küzdeni, hogy a szókkal együtt győzelemre jusson. A beszélgetés igy megyeget tovább, édesapám fagyossan hallgat, nekem kell tovább mondani, mint piacon a kofának, hogy zőldségét vegyék meg. Darálom s fújom, mint valami színpadi színész:

– Ma Magyarországon öt szülés számítható egy anyára… s ebből meg marad általánosságban… – de nem folytathatom.

– Miért éppeg öt – csattan fel a mama. – Én is hatot szültem. A nagyanyáid meg hetet és kilencet.

– Azért, mama, mert ez egy számítás, ez ki van számítva tudományosan, egyik tizet, másik egyet se szűl, mi annyit tesz, átlagossan öt esik egy anyára. – Szeretném én azt a tudományt látni – legyint dühösen a mama.

Ezzel csak azt akarom bizonyítni, hogy ki ötször szül is, szépen teljesíthet a vállalt munkában. Kimarad ötször pár hónapra, nem nagy kunst. Genersich doktor működött Német- és Angolországban, s ottan tanulmányozta a nő orvosokat s eredményeiket. S nem ollyan sokat hiányoznak, hogy kimaradjanak a gyakorlati orvosi fejlődésből, s igen szép eredmények vannak bizonyítva.

Továbbá már csak annyit mondok, hogy a nőnek kisebb a keze, alkalmasabb az orvosi vizsgálati munkára, főképpen a nődoktorok esetében, sőt műtéti munkára is nyernek felvételt, sebésznek, fogorvosnak, női orvosnak. S egy női nemű orvosnőhöz – úgy értve, gynekológushoz – szívesen menne ilyen thémában valamely nő beteg, nyilvánvaló dolog, mert a nő a nőnek jobban a bizalmasa.

Nálunk senki nem fordulna női nemű orvoshoz, de egyéb féléhez is csak nagy szükségben. Gondoltam, hamarossan ezt tiltakozásképpen fogja mondani is, de meglepetésemre nem beszél semmit, mi még súlyosabb vád szándékommal szemben. Nem is nekik akar ma orvos lenni egy ifjú hölgy, az ilyen anti-modern gondolkozásnak, hanem a haladóknak, ki véle egy korú vagy modern a felfogása.

Már a vonaton kezdek gondolkozni, hogy ez a Genersich – kiről egyébiránt úgy hallottam, dacára, hogy nem is magyar, mert szász vagy sváb vagy ilyesmi, még nemesi oklevelet is kapott azért, hogy úgy kifejlesztette a kolozsvári egyetemet –, éppeg azért adta közre kis füzetét abba a városba, hogy bizonyítást nyerjen: nem csak a fővárosban lehetnek orvosok a nők, hanem az ország másadik egyetemén is, a provinciákba, ahogy lenézőleg mondogatják mások. Mert kisdég hátramaradottabb lehet ez az egyetem, nyilvánvaló dolog, s nem is a legjobb tanárok vannak meghíva az állásokba, biztos is. S ki nem tud érvényesülni a fő városokba, az ide lejön s marad, s hűséges lessz s hálás, mert van neki is helye a tudomány szép ege alatt. Mennyi hatalmas universitas akad kisebb s kisebb városokba, mind elmondották nekünk az ilyesmit a kollégyomban, főleg katólikus tanodák. Ilyesmi helyen igenis lehet jó alapossan dolgozni s tanulni, nem zavarnak a nagy városi distractiók. Meg olyasmi is megeshet, hogy a ki nagy versenygés miatt lemarad a budapesti s Wien-i posztokról, vagy nincsen neki meg az ismeretség az olyasmihez, mert mindenhez kell egy anslussz énszerintem, ide lessz meghíva. Vagy lehet-e vajjon csak a tanulásból s kitartásból elölrébb s feljebb jutni, gondolkozok, minden olyasmi nexus nélkül. Meglehet, éppeg azok jönnek ide mifelénk, azok a kiválóan tehetséges s szorgalmas személyek, kiknek nincs meg a relációja egy fő- s nagyvárosi álláshoz. Akkor az úgy is van, hogy az ilyesmi vidéki egyetemnek kell a jobbnak lenni.

Nem félek a boldogulástól egyéb iránt. Fogok folyamodni ösztöndijért s mentességért, ahogy tanácsolták a collégiumban. Majd csak meg enyhülnek otthon, mikor látják, milyen nagy dolgot viszek végre. S tiszta S.C.L. leszek, mint eddig is mindég.

Végül is nem mondották ki a nem-et s a tiltást a szülők, mert inkább csak hallgattak s álltak, mint valami szobrok, megkövülve, s csak éppeg az igen-t nem mondották. Hogy támogatva leszek, úgy értve, tartanak. Furcsa dolog, kezdek gondolkozni, hogy nem lett tiltva semmi. Csak fagyosak, mint a márvány. Mint mikor unoka testvérünk szerelmi házasságra lépett s szökött. Nem lett tiltva ő sem. Csak éppeg mégis. Mintha meg lett volna aztán halva. Neve sose lett többé kiejtve.

Én minden esetre, amint tudok, meg fogok bocsájtani.

Csak tudok-e. Mert érzem, itten ennél a semmi kis városnál, Tövisnél, tisztára egy tehénlepény szagú falú, ahol mostan rostokolunk a vonatban, mostan még nem tudok. Pali cigerettázik s issza a feketét a vendéglátó kocsiban, mint valami felnőtt s nagyúr. Már költi a pénzt. Neki van, illetőleg lessz. Mostan már visz a vonat fel. Nincsen mit gondolkozni, el van ez dőlve. Csak a fejet nem szabad leszegni. Mostan igy kell menni tovább, felszegve.

Évnyitó fent Kolozsvárt

Csak egyet tudok: hogy amikor reggel 11-kor nagy kikenve beülök a kevély auditóriumba, ég nagyon a gyomrom, de mint pokol, s szédülés is fog el, félmázsás pilláim folyvást ólomnehezékkel csukódnak le.

Tegnap megvolt az évet nyitó bál a híres New-York szálloda báltermeiben, mit mindenki csak Nyehónak mond, ahol külön külön avatódtak az orvos, bölcsész, jogászhallgatóság és természettudományi diákseregek, hogy egy tűt nem lehetett leejteni egyikbe se, tánc is volt, hogy még most is ég a talpom. Mert New-York az egy hatalmas város, ez pedig itten egy divatos kávéház, a Nyehó. S hajnalfelé alig találtam kocsit, hogy hazaszállítson, illetve a szállásomra, mert a haza, édesanya puha karja, amivel felrázza nekem a jó hűvös dunnát, amikor ilyen férfiasan reggel ágyba térnék, ez mind már messze került. Özv. Szandtnerné, a szállásadó, aki apám embere, mert a férje örökösödési pörét ő intézte volt, riadtan dugja ki főkötős fejit a hálószobából, kezdi ingatni, hogy ezek szerint már meg is van kezdődve a diákélet, utalva a korai időre s talán a férfiállapotra, miben engem talál. Meghagyom, hogy nekem biza 11-re a díszterembe kell lenni kimosdva. Nem fogok reggel kocsit, hogy legalább addig bűnhődjek, míg fel nem érek a Wesselényi-utcából. Az őszi napsütés erősen s szúrósan tűz a fejemre, mert bizony már szeptember 16-dika lett, amit én úgy vártam, hogy hiszen akkor most elkezdődik az én független diákéletem, mi által rálépek a saját életemre. S ez a máskor gyengéd napocska nekem nagyon szúrja a galád éjszakától és kialvatlanságtól könnyedző szememet. Minden hangos beszédtől s utcai árusok kiábálásától hasogat a fejem.

Csakhogy az én független napom mégse ott kezdődik, ahol én szerettem volna, minthogy apám tartja a szavát, s nem enged se Pestre, se Bécsbe. Ezért aztán én meg se nézem magamnak ezt a várost, hol majd öt évet kell lakni s tanulni, mint kinek mindegy, hová került a száműzetésbe. Fedett kocsit vettem az állomásról fehér lóval, mitől anyám oly babonásan fél, hogy szerencsétlenséget hoz, de én nem törődök vele, s a sorsot is csak ingerelni akarom, mert nekem már úgyis megvan az én szerencsétlenségem. Nagy nekem most az önsajnálatom. Fedett kocsit veszek, hogy e város ege s napja is mentől később lásson meg engem. Se nem Bécs, se nem Pest, hanem valami unalmas s magakellető ipar- vagy hivatalnokváros lessz ez, gondolkozok, ki magát legfőbb fővárosnak s szellemi köldöknek mondja itten Erdélybe. S ki tudja, az egyeteme is mily posvány, s kik nem kellenek Pestnek, azok vannak lekűldve tanítni. Igen ül egy gombóc a torkomban összegyűlve, mit mindközönségesen úgy hívnak: harag. Tudom én. A tegnap, illetőleg ma éjjeli dolgok is ez miatt is történtek így. Bezzeg Budapesten az máshogyan lett volna, ha én ott látom meg gólyaságomat. Az egy ünnep. Ez itten egy gyász nekem. Ott az ember jókedvében táncol, itten meg a dühében.

Mindenesetre mostan frissen mosva-vasalva, úgy érkezek az ünnepélyes megnyitóra, mint igazi dzsentri-fiú, ki átmulatta az éjszakát, s most pár órát hivatali állásában tölt, hogy onnét egyenesen megint beomoljon a maga-felejtésével megajándékozó éjszakába. Szinte látom, hogy kerekes targoncán gurítnak mint nagybeteget frissen készült egyetemi öltönyömben az Auditorium Maximumba, azt a nagy dölyfös alakot, ki voltam, s ki nemrégiben még olyan ábrándosan tekintett az ő boldog és szabad életére. S ki mostanra leginkább egy rakás kocsonya lett.

A terembe vagy én érkezek korán, vagy nem fogtak még hozzá a beszédekhez, mindenesetre még kevesen ülnek, szétszóródván, egymástól elszigetelten. Pedig tegnap ugyanezek a fiúk milyen nagy barátságba voltak éjszaka! Lehorgonyzott fejek, világító fehér mellényben, árulkodón szürke arccal ülnek mind.

Helyet foglalok, hátrébb felé, szélre, hová szoktam volt a gimnáziumba is, abba a jó védett beárkolásba, hol a tanárnak nem nagyon szúrhatott szemet, s hová az ember leckét nem tudván menekült. Nem merem a fejem a padra hajtani, ahhoz én már egyetemi hallgatónak vagyok titulálva, csak lehunyom a szemem, és odaképzelem magam a crkvenicai tengeri fürdőbe, hová a nyáron mentünk, a finom, langyos, smaragd színű vízbe, hátamon lebegve, magam alatt az opál s tejes testű medusákkal, mik oly szépen és céltalan úszkálnak a tengerben. Ez a víztükrön lebegés az én gyógyszerem és boldogságom. Én mindég egy víztükrön fenn maradva képzelem el a határtalan boldogságom, miben úszik békén az ember. Mert ezzel próbálom vígasztalni magam mostan, és elnyomni testem émelygését. Hogy engem ez a jó hideg sós víz kigyógyít bajomból.

Most ráadásul meg lessz nyitva az egyetemi év, ahol én, ha minden vizsgát el tudok is időre végezni, öt évig fogok vesződni. S aztán egy év kórházi gyakorlat. S akkor következik még az önkéntes katonaév, mi tudvalevőleg oly önkéntesség minekünk férfiaknak, mint itten nekem ez a város. Mert férfinek kötelező sor alá menni, csak úgy van nevezve, freiwillige. Hogy az ember magamagától vállalja a szürke posztót. Öt év száműzés. De nem tudok a gondolatomon végighaladni, mert az émelygés, a gyomorbéli pokol folyton közbeszól, és a test magára vonja a figyelmet. Hát miért kellett ezzel a testtel ezt tenni tegnap éjjel, s így tetemesen lerontani. Eredendő szándékom csak az lehetett, kezdek gondolkozni, hogy a gimnáziumot bevégezve valami gazdag s nagy városban éljek, tanuljak, mert úgy kell. Apámtól s háza fedelétől távol, ha lehet. Egyik főváros sem sikeredett, mert apám megtagadta tőlem. Vajjon magamnak kellett volna nekivágni, egyedül, kérdem. Akkor most itt vagyok, betegen, s máris gyötört testtel, és magam iránt undorral s keserűn, Erdély fővárosában, az ő szava szerint. Mi nem is legszebb város, mert Nagyszeben vagy Brassó akkor már inkább. Bár mi csak egy alkalommal tekintettük meg eddig. Lessz rá öt kerek esztendő, s hat is, hogy én megnézegessem. De hogy én orvos akarnék-e lenni. Ezt magam sem értem, hogy miért épen ezt írtam akkor az apámnak. Hogy az egyetem muszáj, azt mindég is világossá tette előttem, s úgy is van, szokás a mi családunkban, s a gimnáziumból is majd mindenki ment valahová. S hogy ez nekem kötelező, tudomásul lett véve. De orvos, kérdem. Volte ilyesmi a családban, kérdem. Nyilvánvaló dolog, hogy nem. Csak épen őellene teszem e választást. Lehet, az orvosi az inkább egy hívatás, s az énbennem mennyi, kérdem. Mikor kezdek inkább belegondolni, egyáltalában semmi hívást nem érzek.

Befelé jőve az egyetem kapujában látok egy nagy veres plakátos hirdetményt, hogy ki katonaorvosnak kötelezi magát, honvédorvosnak, annak az állam ilyen meg ilyen ösztöndíjat ad, évi ezer és kettőszáz koronát, továbbá felmenti a leckepénz alól, hatezer korona árban, illetőleg maga fizeti meg helyette, s a szigorlatát is téríti, amennyiben az legalább C. L., Cum Laude. Ez egy olyan javaslat a miniszter részéről, a milyen most lett kiírva előbbször, írja nagy betűvel, idén az első év. A hírdetmény afféle toborzó jellegű. Ezek szerint nagyon kell a katonaorvos, kezdek gondolkozni, senki nem akar annak menni vagy háború lessz, tán azért, mit tudom én, nem olvasom én az újságot, hogy értsem. Viszont amiért szemem megakad rajta, hogy ki tudnék szabadulni apám elszámolása alól, ha jelentkezek. De vajjon ad egy, van-e nekem ilyesmire bátorságom s hajlandóságom az önálló életre, ad kettő, akarom-é azt, hogy katonaorvos legyek. Mert az önálló élet mekkora küzdés volna, kérdem, s én arra volnék-e alkalmas.

Mindezek a híg gondolatok a tenger tükrén lebegő fejemben úgy keringenek lassan, szúrósan s cél nélkül, tehetetlenül, mint ama medusák, melynek nyári csípése még mindíg veresen látszódik a bal lábam szárán. Nekem a katonaorvoslásról, s arról, hogy miképpen gyógyít egy orvos a háborúban, semmi fogalmam nincsen, minthogy az orvoslásról sem általánosságban. Mert mégiscsak foghatnám magam, s megyek Pestre, s kérem ezt a stipendiumot, s állok be katonaorvosnak. S ha nem úgy teszek, akkor magamat kell csak okolni. S ahogy itt várok a meleg, napsütéses terembe, miben minden tagom egészen szertefolyott, várom, hogy kezdődjék nekem az új életem, tudom, hogy se bátorságom, se kitartásom, se önmagamhoz való szigorom nekem ahhoz nem lessz, hogy én elmenjek katonai orvosnak, s magamat ösztöndíjjal ellássam s otthonról kiszabadítsam. Én csak az a lusta s kényelmes diák leszek, ki délre nagy nehezen kimosdik az éjszakai életéből, mint ma is.

S akkor már nem a lebegés hullámzik énbennem a tenger könnyű, sós vizén, hanem az a nyári este, mikor az elvonuló dagály után végigsétáltam meztéláb a köves parton, a kihányt tengeri csillagokat, kagylókat, rákféléket meg minden furcsa, soklábú s fej nélküli élőlényeket bámultam, kik ott fognak száradni és pusztulni, hacsak valami nagy hullám be nem sepri őket vissza a tengerbe, hogy aztán tovább sodródjanak, lebegjenek, adják meg magukat a nagy végtelen víz akaratának. De hogy nekik épen úgy nincs meg a saját akaratuk, mint énnekem, s én is afféle fej nélküli állat s kagyló volnék. Mind forgatom elmémben a szegény tengeri lények sorsát, s abban reménykedek, hogy ebből aztán valami nagy elhatározás születik bennem az előttem álló öt évre nézve. Hát hogy én ne ilyesmi váljak mégse. De hát nemigen született meg itten semmi. Csak hogy kisdég szűnik fejem hasogatása s gyomromban a pokol, mikor e képeket nézegetem a fejemben.

Akkorra aztán már eléggé megtelik a terem. Meglepve látom, hogy akad néhány nő is! Ez még nem is jutott eszembe, hogy hiszen most már nők is járhatnak, s egy osztályba a fiúkkal! A hosszú asztal mögé sorba bejönnek a professzorok a talárjukban s magistrátus láncokkal, mind nagy tisztes szakállal s bajusszal, egyik sem csupasz arcú.

A levezénylő professzor, ki nem mutatja be magát, előbb üdvözöli a hallgatóságot, aztán bejelenti mint örömhírt, hogy ebbe a tanévbe a Ferenc József Tudomány Egyetemen mindösszesen kettőezer és 359 hallgató lett beíratva. Kiemeli, hogy ez ötvennel több, mint a tavaly évbe. És hogy az egyetem népszerűsége egyértelmű ilyen módon, egyre több fiatal tehetséges embert vonzanak a tudományok, az ország második egyetemén. Ugyanakkor kihangsúlyozza, hogy a második félévi beíratkozások mindig sokkal elmaradnak az első félévi mellett, mely a vizsgákon való meg nem felelési mértéknek mutatója.

Akkor aztán fel van említve nagy hatásszünettel, hogy tavaly „Keleti diplomagyárnak” nevezte a fővárosi rector egyetemünket. A főváros magatartása elfogadhatatlan az ország második egyetemével szemben, s ezt így mondja: Budapest a mi egyetemünk inferioritását hirdeti. Nem is beszélve Bécs megvetéséről minden iránt, mi magyarul foly. Wien-nek mondja, mint az apám, s ezzel hangsúlyozza, hogy az minekünk egy idegen hely. Ekkor lehet érezni, hogy a terembe kezd gyülemleni a feszültség. Mindég emlékezzünk, folytatja a szónok, Mária Terézia királynőnk oly igen jellemző nagylelkű cselekedetére, mikor Wien bujakórral és egyéb nemi betegségekkel fertőzött s kicsapongó életet élő nőit ez a szigorú erkölcsű uralkodó asszony szekérre rakja, s egyenesen Magyarországba küldi s itten szétszórja, hogy az osztrák férfiakat többé ne szennyezzék ilyesmivel. Igy részesülhettünk a jótékony osztrák kegyekben mi magyarok Győrött, Komáromban s Temesvárt is, hogy itt minálunk, Erdély-szerte se legyen hiány a kórból. Ha nincs az osztrák jótékonyság, mi itt maradunk egy csepp lues nélkül! A teremben derültség kezd támadni, s kacarászás.

Felemlíti, hogy nemrégiben mi történt: a budapesti egyetem rectora, Heinrich Gusztáv ismételten azt mondotta az ünnepélyes beszédében, hogy „a távol Keleten vígan működő diplomagyár” volna a mi egyetemünk. Tehát mi Budapest szemében távoli s vad, civilizálatlan népek volnánk, kik tanítványainknak ingyen osztogatjuk az egyetemi okleveleket, s a diákságot csupán hazafias érzelmekből indulva csábítjuk ide, hogy ki erdélyi, annak márpedig ide kell bejönni tanulni, s nem annak okán, mert ez itten a tudománynak a fellegvára. A budapesti rector úr szerint ugyanis itt majdnem kettőször annyi doktori oklevél lett az illető évben kiosztva, mint a fővárosban. Ez már igaz! – csattan fel a szónok. S hogy vajjon ebből az következik-e, hogy minálunk ingyen mérik a doktori címet, kérdezi. Ekkor elmondja, hogy Erdélynek a maga culturáját, értelmiségét és tudományos életét kell saját erőiből megteremteni a honi egyetemén, melyhez szükség van egy új tudós nemzedék felnevelésére, szellemi emelkedés céljából. Úgy véli, az ilyesmi beszéd mind ez az általános fővárosias megvetés nyilvánulása a culturálatlannak mondott barbár Erdély iránt, melyet egy köztiszteletben álló budapesti tudós organisator, az egyetem legfőbb méltósága, azaz rectora nem átall nyilvánosan is kifejezni.

– Mi tehát vad Kelet népei lettünk a fővárosok szemében. Igenis! Vállaljuk! – csattan fel a szónok. – Oly elvadultak volnánk, hogy a mi egyetemünkön szikével való sebészeti beavatkozást s a törvény erejét tanítjuk meg hallgatóságunknak. Mert ezekben a szent eszközökben hiszünk, s erre esküdtünk fel a magyar Szent Korona nevében. Lehet, Budapesten s Wienben kézrátételt, fájdalom nélkül való kuruzslást s katólikus gyónást részesítnek előnyben.

Nem egészen fogom fel a beszédnek ezt a szimbólikus fogalmakkal való dobálódzását. Ez után nyomatékosan mondja, hogy a budapesti rector nyilvános levélben kérje az egyetemünk bocsánatát. Budapest kérjen bocsánatot a megsértett Kolozsvártól. Igy mondja, kemény szókkal. Igen nagy csend áll be.

Majd emlékeztet arra, hogy a tudomány nem ismer vallási különbségeket, s a Ferenc József Tudomány Egyetem hét nemzetiség és vallás befogadója, felekezeti különbségek nélkül. Ilyen módon ez az universitas az ország egyes számú tudományos empóriumává emelkedik (ekkor felismerem apám gondolatját), s ebben a mi egyetemünk felette áll a budapesti katólikus egyetemnek. Akkor már kezdek is megvilágosulni. S nem tagadom le, kezd a beszéd érdekelni.

A szónok ekkor egyre nagyobb vádakat kezd emelni előbb az állammal, aztán a várossal szemben. Elmondja, hogy az államnak nagyobb cél egy félmilliós ménló beszerzése a nemzeti vágtákra, s annak futtatása versenyeken, mint valamely tudományos kutatás subsidiumára költeni, s hogy bármely sportverseny nyertesének magasabb a jutalma, mint egy medikus éves ösztöndíjjazása. Erre a terem kissé visszahőköl, hogy ily tetemes összeggel van támogatva egy ló vagy sportman. Itt olyasmire lett célozva, mit én nem pontosan érthetek meg, mert a lóversenyek állami támogatásával igazán nem vagyok tisztába, de millió korona van említve. Viszont kiemeli, hogy a város részéről úgy szintén soha nem találkozunk azzal, hogy néhány fillér lenne tudományos célokra hagyományozva, ahogy ez a civilizált nyugati országokban szokás. S hogy e város se meg nem becsüli, se nem büszke ezen verestéglás ajándékra, amit kapott. Tehát hogy az egyetem épületeire.

Továbbá kiemeli, hogy az elmúlt majd három évtizedben megépült e város valamennyi gyógyintézete, az Orvostudományi Kar épületei, kórházai, szemészeti, bőr- s nemikórtani, sebészeti és a többi klinikák, s példának okáért az Ideg- és Elme Gyógyászati Intézet nyolc külön épületben helyeztetett el, s az épületek közti területek is parkoztatva lettek. S hogy meg lett újítva az Országos Karolina Kórház is majd hatszáz betegággyal, mi a magyar államnak 4 millió s még valamennyi koronájába s 28 fillérjébe került. A szónok a számot is fejből mondja, nem papírból leskel. Megettem kisdég nevetgélnek a 28 fillér hallatán, hogy az vajjon mit tett ki, tán néhány kőművesnek az ebédjét s pohár borát. S hogy mekkora tetemes fejlődés állott be úgy az egyetemi, mint az orvosi intézetek s kórházak szempontjából, a város ennek dacára sem adakozik az egyetem részére, és elébb örököl egy vadászati társaság valamely jelentős nobilistól adományt, mint a Ferencz József. Ezt a beszédet édesapám nem méltányolná, én viszont igencsak. Akkor kezdek gondolkozni, hogy a szónok bizonyára az orvos karból van, hogy igy ismeri s dicsérőleg említi az itteni orvosi intézeteket. Ezt követőn még tovább szapulja a városnak a magatartását, mi nekem igencsak ínyemre van. A várost bezárkózottnak, s a haladást nem szolgáló, külsőbb utcáiban sáros falunak mondja. Látom, akad, ki fejét ingatja e szók hallatán.

A szónok higgadtan adja elő ezt a hosszú s tüzes beszédet, s én máris elcsodálkozok, hogy milyen nagy politikusi versenygésbe cseppentem egy megnyitó beszéd által.

Ez után a beszélő felkéri Rector urat, bizonyos Udránszky László egyetemes orvosdoktort, az élettan tanárát, és fel lett sorolva összes tisztsége és tagsága, mi hosszú percekig úntatja a hallgatóságot, hogy tartsa meg székfoglaló rectori beszédét. Akkor tudom csak meg, hogy az egyetem minden évben más rectort nevez ki, tehát e tisztség egy évig tartható. Rector úr megköszöni Lechner Károly doktornak, az Ideg- és Elme Kórtani Tanszék vezetőjének a szép, hazafias beszédet. Akkor tehát Lechner Károlyra úgy kell nekem tekinteni, mint leendő tanárra. Ez a Lechner budapesti, súgja oda az ajtóban álló tiszt, ki közelemben van, egy kisdég idősebb férfinek, ki talán tanársegéd lehet, ilyesmi forma. Ezen nagyon is csodálkozok, mert épenséggel Budapestet szidta. Meg Kolozsvárt is, az már igaz. Érdekes alak lessz.

A rector ekkor a pulpitushoz emelkedik, s bejelenti, hogy székfoglaló beszédét „Az élet határai” thémában fogja tartani. Előbb elmondja, hogy mostani tudásunk szerint a Venus és Jupiter bolygókon közepes hőmérsék uralkodik, a bolygók tekintélyes részén 40 Celsius fok állapítható meg, de a sarkoknál kevesebb, s ezt azt jelenti, hogy a szerves életnek kedvező feltételeket nyújt. A Marsz felületén általánosan 10 fok a temperatúra, de elképzelhető ott is és holdjain is a szerves élet.

– Azonban mivel ezt nem áll módunkban részletesen kutatni, most fordítsuk tekintetünket a Föld felé – mondja. – Vajjon – teszi fel a kérdést a szónok – meddig elég az az energia, amely a földi életünket biztosítja. A szerves élet négy legfőbb eleme az oxigén, karbonium, hidrogén és nitrogén, magyarul éleny, szén, gyulany és a légeny, melyek közül a „földöny” – mert szánt szándékkal avagy véletlenségből így mondja – az oxigén és a karbónium apad. – Kisdég nevetés támad a földöny hallatán. – Ez az apadás azonban nem oly mértékű, mint egyes tudósok feltételezik, és vele a tudatlan népet világvégével riogatják. Ugyanis a tartalékok enormis méretűek.

De ezen a ponton bukhatott le a fejem, mi a pad megett nem talált támaszra, ugyanis a következő pillanatban azt hallom, hogy „berekesztésül”. Udránszky rector úr beszéde bizakodással ér véget, mert a szerves élet a földön még beláthatatlanul hosszú ideig lehető lessz, és mindaz, mit az emberi tudás és cultura felhalmozott, s mit a tisztelt ifjú hallgatóság gyarapítandó lessz, nem pusztulhat el.

– És most – végezi be beszédét –, hogy ennek az ősi magyar városnak polgáraivá válnak, joggal fejezhetjük ki reményünket mindannyian, hogy el fog következni hazánk önállósága és függetlensége, ha mindenki a szellemi törekvések sorába áll, a művelődés megszerzésén fáradozik.

A beszédet nagy taps követi, csak épen nem tudom, minek szól, a nagy politicusi reményeknek avagy inkább csak hogy szokás.

Mikor lenézek ébredésem után az előttem lévő komor, setétbarna tanulói padra, egy kicsi füzetet találok lapjával lefelé fordítva. Hirtelenjében azt hiszem, hogy időközben mindenkinek az asztalára került ilyesféle füzet, melyet majd a soron következő egyetemi eligazításon hasznosítunk. De akkor látom, hogy csak nekem van, meg több sorral lejjebb még egy fiatal embernek. A könyvet felfordítva leolvasom a címet: „Alcoholismus és társadalom”, szerzője pedig Stein Fülöp doktor. Nem tudom, hogyan került ide, s miért. Akkor kezdek kicsit jobban magamhoz térni és kapiskálni, hogy ez a füzetke netán célzásként lett idetéve a tegnap éjszakára és mostani elszenderülésemre. De senki rám se hederít, nem tudom, ki lehetett. Hirtelenjében nagyon kezdem szégyellni magam, de haragot is érzek, hogy így nyilvánosan ki merte valaki fejezni a véleményt énrólam. A füzet épen belefér a zsebembe, nem akartam otthagyni szégyenszemre, mert az még jobban szemet szúr, de eltökéltem, hogy a szemétbe hajítom.

Ez után következik egy rövidke szünet, amíg átérünk már a saját előadó termünkbe, ahol ki lett írva, hogy előbb a dékán úr, majd egy hallgató tart eligazítást. A Dékán úr eligazítása az általános egyetemi félévről szól, és a tanulói és vizsga szabályzatról, melyet a quaesturában kaptunk a felvételi beiratkozáskor. Minden nagyon rigurózusnak hangzik, s kisdég meg vagyok ijedve. Dékán úr közli ennek utána, hogy most pedig a legjelesebb diák a másadévről fog tájékoztatást tartani főképen a városi életet illető dolgokban, s hogy valamennyi kérdésünket hozzá intézzük. Kicsi szünet következik, akkor belép a bizonyos eminens hallgató.

Akkor aztán van nagy meglepődés, bár senki se mutatja, csak ül némán a padjában. Hogy ez az egyetemi polgár, kit elmenőben Dékán úr úgy nevezett meg, mint legjelesebb másadista diákot, ki remek dolgozatával első helyezést nyert az általános hallgatói versenyben a facultasok közt, ugyanis ezen díjnyertes medicus nem más, mint egy nem túl magas, általános testfelépítésű, nem kellemetlen, ám nem is túlontúl megragadó arcú nő. Nem írom le az általános impressiomat róla, mert nem is tekintek rá nőként, ámbátor külleme nem túl érdekes a számomra, és alakja sem eléggé hatásos férfi szemszögből tekintve. Viszont nagyon értelmesen beszél, és határozottan, hasznosan és komolyan. Nem dicsekedik kioktatólag a tudásával, mit részben biztosan könyvekből vett, minthogy időnként fellapozott egy afféle városi reiseführert. Említést tesz szolíd kávéházakról is, de ezeket csak futólag, s szigorún megjegyezi, hogy egy komoly medikus hallgatónak ilyesféle szórakozásra nincsen ideje, mert sok a lecke. Jól beszél, határozottan, belenézve a férfi közönség szemébe, minthogy kilencvenöt százalékban itt fiatal férfiak ülnek, s mindössze vagy fél tucat nő. Most előbbször kell gondolkozni nekem azon, hogy ezen az egyetemen nők is tanulnak, értelmes és ambiciós polgárlányok. Még szónok is lehet belőle. Látszódik, hogy ez a leány is rátalált a hívatására, pedig nem is épen arról beszél, hanem hogy hol lehet étkezni olcsón, és a Diákasztal mikortól vehető igénybe, meg a szállásokról s a többi. A tanulmányokról keveset, inkább, hogy kinél lehet consultatiókat hallgatni, s hogy minden tárgyból van egy ingyen előadás, amivel ki lehet egészíteni a tudást. S hogyan kell vizsgára alaposan felkészülni. S akkor egy keveset arról, hogy mely nehéz vizsgálatok vannak első évben. De ahogy tisztelettel erről a diák életről beszél előttünk, átvillamozza az embert a tanulás iránti vágy, mit én pedig olyan ritkán éreztem egész életembe. Úgy beszél, öntudattal s nyugalommal, az ember tisztára megfelejtkezik arról, hogy végső soron ez egy nő. Csak ne járna szegény oly csúnyán, katonásan, lábát csapva, mint kinek minden áron határozottságot kell mutatni.

Kiadta a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft.,
Pozsony, 2013
(2014 – Elektronikus kiadás.)
Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor

ISBN 978-615-5454-44-8

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License v2.0