Cora Carmack

Szerepváltás

Fordítás: Lukács Andrea

Cora Carmack: Finding It

First published in the United States of America in 2013

by William Morrow Paperbacks,

an imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © 2013 Cora Carmack

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2014
© Content 2 Connect, 2014.

ISBN 9786155416620

Minden jog fenntartva. A mű egészét vagy bármely részletét tilos sokszorosítani, reprodukálni, adathordozón tárolni, bármely elektronikus, mechanikus vagy egyéb rendszerben továbbítani, és változatlanul vagy változtatva újra felhasználni a jogtulajdonosok előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borító: Oscar Eduardo Mateo

Nyomdai előkészítés: Szeile Aliz

Borító fotó: © shutterstock.com

Szerző fotója: Matt Tolbert

Kiadja a Content 2 Connect Kft., Budapest, 2014.

Felelős kiadó: Pájer Donát

Készült: Kinizsi Nyomda, Debrecen

www.content2connect.com

info@content2connect.com

1

Mindenki megérdemel egy nagy kalandot az életben. Egy olyan alkalmat, amelyre mindig vissza tud tekinteni, és azt mondja, „Na… na, akkor éltem igazán”.

A kaland nem történik meg, ha az ember a jövője miatt aggódik, vagy gúzsba köti a múlt. A kaland csak a jelenben létezik. És mindig, mindig a legváratlanabb időben és a legvalószínűtlenebb formában érkezik el. A kaland egy nyitott ablak, a kalandvágyó ember pedig az a személy, aki hajlandó kimászni a párkányra és levetni magát a mélybe.

Közöltem a szüleimmel, hogy Európába megyek, hogy világot lássak és felnőjek (nem mintha Apa a második vagy harmadik szó után még mindig figyelt volna rám, ezért ekkor belecsempésztem azt a mondatot is, hogy az ő pénzét fogom elkölteni, és megpróbálom a lehető legjobban feldühíteni. Észre sem vette). A tanáraimnak azt mondtam, hogy tapasztalatot akarok szerezni, hogy jobb színésznő legyek. A barátaimnak pedig, hogy bulizni fogok.

Valójában egy kicsit mindegyik igaz volt rám. Vagy talán egyik sem.

Néha mélyen a lelkemben elfogott egy furcsa, nyomasztó érzés. Olyan volt, mint egy szúnyog kitartó zümmögése, és azt súgta, hogy valamiről lemaradok.

Szerettem volna átélni valami különlegeset, valami többet. Nem voltam hajlandó elhinni, hogy a legszebb éveim elmúltak, most hogy befejeztem a főiskolát. Ha a kaland a jelenben létezik, én is ott akartam lenni.

Miután már két hete hátizsákkal utazgattam Kelet–Európában, lassan szakértője lettem a témának.

Egy régi macskaköves úton gyalogoltam, a cipőm magas sarka beragadt a kis kövek közé. Szorosan belekaroltam abba a két magyar férfiba, akikkel aznap este ismerkedtem meg, és így hárman követtük a másik két embert, akik hozzánk tartoztak. Gondolom, gyakorlatilag azt is mondhattam volna, hogy előző nap ismerkedtünk meg, mivel már hajnalodott.

Ha megfeszültem sem tudtam megjegyezni a nevüket. Pedig még nem is voltam részeg.

Na jó… talán csak egy kicsit.

Tamást folyton Istvánnak szólítottam. Vagy lehet, hogy az András volt? Na, mindegy. Mindannyian jóképűek voltak, sötét hajúak és sötét szeműek, és amennyire meg tudtam állapítani, négy szónál többet nem beszéltek angolul.

Amerikai. Gyönyörű. Inni. Táncolni.

Ami engem illet, ennél többre nem is volt szükségük. Katalin nevére legalább emlékeztem. Néhány nappal korábban találkoztam vele, és azóta szinte minden este együtt mentünk szórakozni. Kölcsönösen előnyös kapcsolat volt. Ő megmutatta nekem Budapestet, én pedig a hitelkártyámmal fedeztem a költségeinket. Nem mintha Apa észrevette volna vagy foglalkozott volna vele. Ha pedig mégis, mindig azt mondta, ha a pénzzel nem tudunk boldogságot venni, akkor nem jó dolgokra költjük.

Köszi a bölcs tanítást, Apuci.

– Kelsey – szólalt meg Katalin erős, egzotikus akcentussal. A fenébe, nekem miért nincs akcentusom? Fiatalabb koromban enyhe texasi tájszólásom volt, a színházban eltöltött évek alatt azonban teljesen eltűnt. – Isten hozott a romkocsmában!

Romkocsma.

Befejeztem István hajának összeborzolását (vagy legalábbis azét, akit én Istvánnak szólítottam), és körülnéztem, hol vagyunk. Egy kihalt utcán álltunk, ahol lepusztult épületeket láttam. Tudtam, hogy nem szabad a külső alapján ítélni, de ez a sötét hely tisztára olyan volt, mint egy zombi apokalipszis. Kíváncsi voltam, hogy mondják magyarul azt, hogy „agy”.

A régi zsidónegyed… Katalin azt mondta, oda megyünk.

Ajvé.

Nekem aztán egyáltalán nem úgy tűnt, hogy itt bármiféle bár is van. Körülnéztem ezen a lepusztult környéken, és arra gondoltam, micsoda szerencse, hogy előző éjszaka szexeltem. Ha feldarabolnak, legalább élvezettel távozom. Szó szerint.

Felnevettem, és majdnem elmondtam a társaimnak ezt a gondolatot, de szinte biztos voltam benne, hogy a fordítás során elveszne a poén. Különösen, mert már Katalin angoltudását is kezdtem megkérdőjelezni, ha ezt ő „bárnak” nevezte.

Rámutattam az egyik lepukkant épületre, amelyen sem utcanév, sem bármiféle más felirat nem volt, és azt kérdeztem:

– Inni? – Aztán a biztonság kedvéért el is mutogattam az ivás mozdulatát.

Az egyik srác erre azt felelte magyarul, „igen”, aztán angolul hozzátette, „inni”. Annyi már ragadt rám a nyelvből, hogy megértsem, mi akar lenni az első szó.

Juhé! Majdnem folyékonyan beszéltem már magyarul.

Gyanakodva követtem Katalint, amikor belépett az egyik elhanyagolt épületbe. A sötét kapualj láttán kitört a frász. A magasabb, jóképű, magyar srác átkarolta a vállamat. Megkockáztattam egy nevet:

– Tamás? – Elmosolyodott, és kivillantotta hófehér fogsorát. Ezt igennek vettem. Ezek szerint a magasabbik Tamás. Aki mellesleg lélegzetelállítóan szexis. Megjegyezve.

Felemelte az egyik karját, és kisimított az arcomból egy szőke tincset. Én hátrahajtottam a fejem, hogy ránézzek, és izgalom ébredt a hasamban. Mit számít a nyelv, amikor egy ilyen sötét szempár mered rám, egy erős kéz mélyed a bőrömbe, és forróság szikrázik közöttük?

Egy fikarcnyit sem.

A ma éjjel jó éjszaka lesz. Éreztem.

Követtük a többieket az épületbe, aztán éreztem a lábam alatt a techno zene lüktetését.

Érdekes.

Még beljebb mentünk, és egy hatalmas terembe érkeztünk. A falait lebontották, de senki sem vette a fáradságot, hogy eltakarítsa a törmeléket. Karácsonyi égők és lampionok biztosították a világítást. Különböző stílusú bútorok álltak mindenfelé a bárban. Még egy régi autót is újrahasznosítottak, és étkezőboksszá alakítottak. Minden bizonnyal ez volt a legkülönösebb és leginkább zavarba ejtő hely, ahol valaha jártam.

– Tetszik? – kérdezte Katalin angolul.

Közelebb húzódtam Tamáshoz, és azt feleltem:

– Imádom!

Tamás a bárpulthoz vezetett, ahol minden ital piszok olcsó volt. Elővettem egy kétezer forintos bankjegyet. Alig tíz amerikai dollárnak megfelelő összegért mind az ötünknek tudtam venni egy italt.

Elképesztő. Talán örökre Kelet–Európában kellene maradnom.

És komolyan fontolóra is vettem volna a dolgot… csakhogy volt egy súlyos kifogásom Európa ellen. Valami okból kifolyólag – amelyet egyáltalán nem értettem – a tequilát citromkarikával szolgálták fel, nem pedig lime–mal. A csaposok mindig úgy néztek rám, mintha elefántverejtéket rendeltem volna pohárban. Egyszerűen nem értették a kedvenc italom varázslatos összetevőit. Ha az akcentusom nem árulta volna el, hogy turista vagyok, az italrendelésem, biztosan megtette.

Lime ide vagy oda, a tequila volt a kedvencem, ezért örömmel felhajtottam.

Ezután Tamás egy gin bitter lemont rendelt, amellyel néhány héttel korábban találkoztam először. Ettől majdnem elviselhetőbb lett a világnak ez a része, ahol nem létezett margarita koktél. Úgy hajtottam fel, mintha limonádét innék egy tűzforró, texasi napon. Tamás szeme elkerekedett, amikor megnyaltam az ajkam. István fizetett még egyet, és a savanyú és édes íz összekeveredett a nyelvemen.

Tamás intett, hogy hajtsam fel ezt is. Nem igazán az a fajta ital volt, de ki voltam én, hogy megtagadjam a kérését? Legurítottam, erre megtapsoltak.

Istenem, imádom, amikor imádnak.

Belekaroltam Tamásba és Istvánba, és elhúztam őket a bártól. Észrevettem egy helyiséget, amelynek az egyik falát kibontották, és ezzel ajtót nyitottak rajta. Tele volt táncoló emberekkel.

Na, oda akartam menni!

Arrafelé húztam a két fiút, Katalin és András pedig szorosan a nyomunkban követtek. Át kellett volna mennünk egy halom betontörmeléken, hogy bejussunk a táncolókhoz. Vetettem egy pillantást türkizszínű tűsarkúmra, és tudtam, hogy nem fogok tudni úgy átmenni azon az akadályon, hogy közben ne szenvedjen csorbát a vonzerőm. Ezért Istvánhoz és Tamáshoz fordultam… és szemügyre vettem őket. István volt az izmosabb kettejük közül, ezért átkaroltam a nyakát. Nem volt szükség arra, hogy egy nyelvet beszéljünk, így is megértette, mit akarok. A térdem alá nyúlt, és ölbe vett. Még szerencse, hogy szűk farmer volt rajtam és nem szoknya.

– Köszönöm – feleltem magyarul, pedig valószínűleg neki kellett volna köszönetet mondania abból ítélve, milyen leplezetlenül bámulta a mellemet.

Na, igen. De nem bántam, hogy néz. Még mindig kellemes melegség töltött el az alkoholtól, és a zene elnémította a világot. Pocsék szüleim és bizonytalan jövőm több ezer kilométerre voltak az óceán túlsó partján. Amennyire pedig ebben a pillanatban a problémáimmal foglalkoztam, tőlem akár azok is az óceán fenekére süllyedhettek volna.

Csak olyan elvárásaim voltak, amelyeket én ösztönöztem, és határozottan szándékomban is állt végigvinni. Lehet, hogy az új „barátaim” csak a pénzemért és a szex miatt voltak velem, ami mégis csak jobb volt, mintha egyáltalán nem lettek volna velem. Különben is… mindenki akar valamit a másiktól. Én pedig úgy döntöttem, hogy inkább nyíltan vállalom.

István karja szorosabbra fonódott körülöttem, ezért hozzábújtam. Az apám mindig arról beszélt – vagyis kiabált –, hogy nem értékelek semmit. A férfitestet azonban minden körülmények között tudtam értékelni. István focista volt, ezért mindenhol kemény izmot tapintottam, ahol csak hozzáértem. És alaposan megvizsgáltam.

Mire átjutottunk a táncparkettre, és letett a földre, a kezem megtalálta azt a finom izmot, amely lefelé futott a csípőjén. Megharaptam az ajkamat, és félig lehunyt szemhéjam alól néztem fel rá. Ha az arckifejezéséből akartam volna jósolni, azt mondtam volna, hogy megtaláltam a Dunakorzó mezőt a Monopoly táblán, és zöld utat kaptam ahhoz, hogy átmenjek a Startkockán, és begyűjtsem a kétszáz dolláromat.

Vagyis forintomat. Mindegy.

Tamás a hátamhoz simult, én pedig átadtam magam az alkoholnak és a zenének, valamint annak a csodálatos érzésnek, hogy két ilyen gyönyörű férfipéldány közé szorultam.

Az idő kezdett megszűnni a mohón tapogató kezek és az izzadságcseppek között. Újabb ital és még több tánc következett. Minden zeneszám a következőbe olvadt. Színek táncoltak behunyt szemem mögött. És majdnem elég volt.

Egy időre üres voltam. Mint egy vadonatúj festővászon. Vagy mint a szűz hó.

Lelki terheimet letettem a bejáratnál, és csak voltam.

Tökéletesnek éreztem.

Két kockahas közé préselődve nem maradt idő a boldogtalansággal törődni.

Új életfelfogás, amire csak most jöttem rá.

Adtam néhány bankjegyet Istvánnak, és elküldtem, hogy hozzon még italt. Azután Tamás felé fordultam. Isten tudja, mióta állt már a hátamhoz simulva, és már el is felejtettem, milyen magas. Hátrahajoltam, hogy a szemébe nézzek, miközben a keze végigsimított a hátamon a fenekemig.

Elmosolyodtam, és azt mondtam:

– Valaki nagyon boldog, hogy kisajátíthat.

Magához húzta a csípőm, merev férfiassága a hasamhoz nyomódott.

– Gyönyörű amerikai – válaszolta angolul.

Na, igen. Felesleges lett volna energiát pazarolni évődő fecsegésre, mivel úgysem értett volna belőle semmit. Pontosan tudtam, hogy hasznosítsam inkább az energiámat. Átkaroltam a nyakát, és hátrabiccentettem a fejem annak egyetemes jeleként, hogy csókoljon meg.

Tamás nem húzta az időt. Úgy értem… egyáltalán. Hatvan másodperc múlva a nyelve már olyan mélyen a torkomban volt, mintha egy gyík és Gene Simmons szerelemgyereke csókolna meg.

Mindketten elég részegek voltunk már. Talán nem is tudta, hogy nem sok választja el attól, hogy Guinness–rekordba illő hosszú nyelvével beindítsa a garatreflexemet. Elhúzódtam, ami véget vetett a nyelves támadásnak, ekkor azonban a foga az alsó ajkamra csapódott.

Nem bánom, ha valaki finoman harapdál, ő azonban annyira kihúzta az ajkam, hogy úgy nézett ki, mint egy hal szájának alsó fele. Aztán csak állt ott, és olyan sokáig szívta be, hogy a végén már számolni kezdtem, mennyi ideig bírja.

Amikor tizenöt (TIZENÖT!) másodperchez értem, a tekintetem egy fickóra tévedt, aki a bárpultnál ült, és szélesen vigyorogva figyelte a dilemmámat. Vajon a szarházi grimasz szókapcsolat szerepel a szótárakban? Ha nem, lefényképezhettem volna illusztrációnak.

Összeszedtem magam, és egy cuppanással kihúztam szegény, meggyötört ajkamat Tamás fogai közül. Olyan érzés volt, mintha egy porszívó szívta volna be a számat. Miközben az ujjammal nyomkodtam elzsibbadt ajkamat, Tamás nyálas csókokat nyomott a szám sarkától az arcomon át az államig.

A nyelve nedves csíkot húzott a bőrömön, mint egy csiga, mire az alkohol áldott kábulata – amiért olyan keményen megdolgoztam – semmivé lett.

Szomorúan döbbenten rá, hogy egy elhagyatott házból kialakított bárban állok, az arcom csupa nyál, és a helyiség másik végében ülő férfi most már nyíltan nevet rajtam.

Ráadásul rohadt jóképű volt, ami csak tovább rontotta a helyzetet.

Néha… a jelen elég nagy szívás.