Ryan Winfield

A szerelem húrjai

Fordította: Lukács Andrea

Ryan Winfield: Jane’s Melody

First published in the United States of America in 2014

by Atria Paperbacks a Division of Simon & Schuster, Inc.

Copyright © 2013 Ryan Winfield

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2014
© Content 2 Connect, 2014.

ISBN 9786155416637

Minden jog fenntartva. A mű egészét vagy bármely részletét tilos sokszorosítani, reprodukálni, adathordozón tárolni, bármely elektronikus, mechanikus vagy egyéb rendszerben továbbítani, és változatlanul vagy változtatva újra felhasználni a jogtulajdonosok előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borító: Oscar Eduardo Mateo

Nyomdai előkészítés: Szeile Aliz

Borító fotó: © shutterstock.com

Szerző fotója: Mike Chard

Kiadja a Content 2 Connect Kft., Budapest, 2014.

Felelős kiadó: Pájer Donát

Készült: Kinizsi Nyomda, Debrecen

www.content2connect.com

info@content2connect.com

Minden anyának.

Első rész

1. fejezet

A temetés utáni napon Jane visszament a szigetre, és megállt a temetőnél. A kocsijában ülve nézte, ahogy az eső a lánya sírjára esik. A hírek szerint tizenhét teljes napja zuhogott, őt azonban nem érdekelte… az eső passzolt a hangulatához.

Nem vette le a gyújtást, az ablaktörlő késleltetve járt, ő pedig csak nézte, ahogy a víz lecsorog a szélvédőn, és elhomályosítja az előtte lévő képet. Folyton azzal győzködte magát, hogy nem igaz, hogy Melody elment. Az ablaktörlő azonban letörölte a vizet, és Jane ismét tisztán látta lánya frissen hantolt sírját.

Tegnap az eső elől behúzódott egy sátor alá a gyászolók kis csoportjával együtt, akik között ott volt az anyja és az öccse is, akiket ki nem állhatott. Aztán végignézte, ahogy a koporsót leengedik a földbe, és azt kívánta, bárcsak ő feküdne benne Melody helyett. A sziget templomának lelkésze néhány szót szólt még, aztán vége lett. A lánya örökre elment.

– Egy anyának nem lenne szabad eltemetnie a lányát.

A saját anyja mondta ezt neki, miközben visszasétáltak a kocsihoz. A hangsúlyából Jane úgy érezte, mintha őt vádolná.

Habár lehet, hogy tényleg az ő hibája, gondolta.

Bűntudat hasított a szívébe, és a fájdalomtól a kormányra dőlt. A szponzora szavait ismételgette magában, hogy megnyugodjon: Nem én okoztam, nem tudtam befolyásolni. Nem én okoztam, nem tudtam befolyásolni. Nem én okoztam, nem tudtam befolyásolni.

Amikor ismét képes volt felülni, benyúlt a kesztyűtartóba, és elővette a vészhelyzet esetére odarejtett cigarettát. Kipöckölt egy szálat a dobozból, és remegő kézzel meggyújtotta. Aztán szívott egy nagyot a megnyugtató füstből. Egy kicsit lehúzta az ablakot, és kidobta a cigarettát az esőbe.

Az ablaktörlő ismét letörölte a szélvédőt, és Jane majdnem felsikított, amikor egy idegen férfit pillantott meg a lánya sírjánál állni. Mit kereshet itt? A fejét lehajtotta. Vagy azért, mert gyászolt, vagy azért, hogy elolvassa a sírkőre frissen vésett szavakat. Szürke kabátot viselt és kék farmert, amely teljesen elázott.

Jane hirtelen bűnösnek érezte magát, amiért kiles egy meghitt pillanatot az idegen és a lánya között. Ha hangosan is kimondta volna ezt a gondolatot, ostobán hangzott volna, a fejében azonban tökéletesen logikus volt.

A férfi lehajolt, és letett valamit a sírra. Vajon virágot hozott? – töprengett Jane.

Az ablaktörlő kapcsolójához nyúlt, hogy megint töröljön egyet, ám véletlenül a reflektort kapcsolta be, és felvillant a két, vakító fénysugár. Amikor az ablaktörlő ismét letörölte a szélvédőt, a férfi Jane felé fordult, és ránézett. Jane még soha életében nem ijedt meg ennyire, miközben rabul ejtette a látvány. A férfi fiatal volt – egész biztosan harminc alatt – ám az üres, szinte élettelen arckifejezés valamint a tekintetéből sugárzó távolság olyan mély fájdalomról tanúskodott, amely messze meghaladta a korát. Nem volt nála esernyő, csak egy baseballsapka a fején, amelynek ellenzőjéről csöpögött az eső. A szeme árnyékban volt. Miközben egymásra néztek – Jane a kocsiban, a fiú Melody sírjánál – eső csorgott végig az üvegen, és lassan eltakarta a képet, míg végül már csak egy elmosódott árny maradt. Aztán az is eltűnt. Néhány másodperc múlva az ablaktörlő ismét letörölte a szélvédőt, az idegen azonban már nem volt ott.

Jane bőrig ázott, mialatt a kocsiból odasétált a hat méterre lévő sírhoz. Ugyanott állt meg, ahol azelőtt az idegen, körülpillantott, de sehol sem látta őt. Amikor lenézett, arra gondolt, milyen különös, hogy a fűcsíkokat már visszatették a sírra. A széleit barna, földes sávok jelezték. Tudta, hogy tavasszal újra gyökeret ver majd a fű, és örökre bezárja Melodyt egy türelmes világba, amely csak a halottaké. Szerette volna felhajtani a füvet, és puszta kézzel ásni a földben, amíg le nem ér a lányáig. Szeretett volna bemászni mellé a koporsóba, és átölelni, ahogy kislányként tette, mielőtt Melody az ital és a kábítószer rabja lett. És miért ne hagyhatná, hogy visszajöjjenek, és betemessék őket együtt a föld mélyére? – gondolta.

Hiszen már így is halottnak érezte magát.

Valami fényes csillant meg a fűben.

Lehajolt, és felvett egy érmét, amelyet az idegen hagyott ott. Nem volt semmi különös, csak egy 1973–ban vert ezüstdollár, abban az évben, amikor Jane született. A kezében tartotta az érmét, mintha egy törékeny tojás lenne, majd arra gondolt, miért olyan fontos ez, miért hagyta itt az a fiú. Nagyon keveset tudott a lányáról, a halála előtti évben szinte alig beszéltek. Őszintén vágyott rá, hogy valami kapocs kösse Melodyhoz – hogy valahogy megértse, ami történt. Egy esélyt szeretett volna kapni, hogy értelmet találjon az értelmetlenben, ha ez egyáltalán lehetséges volt.

Hosszú ideig állt az esőben, és nézte a tenyerében tartott érmét. Elveszett az emlékekben, amíg végül tetőtől talpig csurom vizes lett, és az érme vízben áll a tenyerében. Vissza akarta tenni a sírra, ahol az idegen hagyta, de számára is érthetetlen okból a zsebébe csúsztatta, és visszasétált az autóhoz.

Begurult 1950–es évekbeli kocsijával a garázsba, majd üresbe tette a sebességváltót, de nem állította le a motort. Behunyta a szemét, és hagyta, hogy a ventilátor az arcába fújja a meleget. Vizes ruhájának szaga összekeveredett a fenyőillatú légfrissítővel és a cigarettafüst halvány maradványával. Amikor ismét kinyitotta a szemét, egy olyan nő gyakorlott mozdulatával fordította maga felé a visszapillantó tükröt, aki már ezerszer ellenőrizte benne a sminkjét, mielőtt ezerszer is belépett volna egy kávéházba, hogy unalmas találkozóján unalmas biztosítást adjon el az ügyfeleinek.

Most először azonban nem ismerte fel a tükörből visszanéző arcot. És nem azért, mert nem viselt sminket, sokkal inkább a szemében látszó reménytelenség miatt.

Felemelte a garázsajtó távirányítóját, megnyomta a gombot, és figyelte, ahogy az árnyék végighalad a visszapillantó tükörben, eltakarja az arcát, aztán teljes sötétségbe borítja a helyiséget. A lámpa már régóta kiégett a garázsban, és még nem volt ideje kicserélni. Ahogy arra sem volt ideje, hogy megkeresse a lányát, és felajánlja a segítségét. Most azonban örült, hogy nincs fény. Résnyire lehúzta az ablakot, és hátradöntötte az ülést.

A kocsi megvilágított műszerfala sok apró fénypontot vetített a kárpitozott mennyezetre, és Jane azt képzelte, hogy távoli csillagok. Eszébe jutott, hogy valahol azt olvasta, a szénmonoxid szagtalan gáz, most azonban érezte a kipufogófüstöt, amely a résnyire lehúzott ablakon át szivárgott az utastérbe. A légzésére koncentrált, talán most először azóta, hogy a barátnője elrángatta egy terhes tornára, amikor Melodyt várta. Milyen különös, hogy ennek már húsz éve! Hova tűnik el hirtelen az idő, ha az ember nem figyel oda? – tűnődött magában.

Az emberek azt mondják, az élet gyorsan elszalad. De azt senki sem mondta, hogy egy szempillantás alatt tovaszáll.

Lassan eljutott arra a kényelmes helyre, amely e világ és a következő között létezik. A gondolatai olyan állapotba kerültek, ahol az idő nem tartotta fogva az eseményeket, ahol az emlékek szabadon szárnyalhattak, és összeolvadtak az elveszett reményekkel és az elfelejtett álmokkal.

Emlékezett, emlékezett, emlékezett arra… hogy a kezében tartotta újszülött lányát.

Rózsaszín arcocska, parányi orr.

Éhes sírás, amely abbamaradt, amikor a szájába adta a mellét. Még emlékezett az örömre, hogy egy ilyen tökéletes teremtménynek táplálékot adhat.

Ó, bárcsak visszarepülhetne ahhoz az időhöz!

Hogy örökké ott legyen abban a melegben. Ott maradjon, maradjon, maradjon.

A gondolatai hirtelen öt évet ugrottak előre, ahhoz az éjszakához, amit először töltöttek ebben a házban. Ismét maga előtt látta a lánya mosolyát, amikor másnap reggel felébredtek, és az ablakon kinézve havas tájat pillantottak meg. Emlékezett, hogy megfogta Melody apró, kesztyűs kezét, és végigvezette az utcán, hogy felderítsék a környéket. Különös, gondolta, az a kis, rózsaszín gumicsizma, amit Melody aznap viselt, még mindig ebben a garázsban van valahol egy dobozba rejtve.

Az emlékeket egy éles hang szakította félbe. Egy kitartó csörgés, amely a házból jött.

Jane egy idő múlva kinyitotta a szemét a sötétben, és megpróbált rájönni, ki hívhatja. Csak azért szereltette be a vonalas telefont is a házba, mert az Internettel együtt azt is adták. De a szponzorán kívül senki sem ismerte a számát. Hadd csörögjön, gondolta. De tudta, hogy nem teheti meg. Tudta, ha nem veszi fel, Grace idejön. Az a gondolat pedig, hogy ő találja meg a holttestét mindazok után, amit a nő érte tett, megsokszorozta az utolsó gondolataiba lopódzott bűntudatot.

Kicsit szédült, amikor kiszállt az autóból, és mire odaért a telefonhoz, a csörgés abbamaradt. Az asztalra támaszkodva várta, hogy Grace újra felhívja, mert tudta, hogy így tesz. Tíz másodperc múlva a telefon ismét megcsörrent, ő pedig felemelte a kagylót, és mosolyt kényszerített az arcára, úgy szólt bele:

– Halló?

– Szia, Jane! Itt Grace.

– Ó, szia, Grace!

– Egész nap hívtalak a mobilodon. Jól vagy?

– Persze – felelte Jane. – Jól. Igazán jól.

– Ugyan már, J! Ne mondd ezt!

– Mit ne mondjak?

– Tudod, mit jelent az, hogy „jól”, ugye? – Amikor Jane nem válaszolt, folytatta. – Azt jelenti, „jelentéktelen, ócska, levert”.

Jane önkéntelenül is felnevetett.

– Nos, ebben az esetben – mondta –, nagyon–nagyon jól vagyok.

– Átmegyek hozzád – jelentette ki Grace.

Jane körülnézett a rendetlenségen: az ágynemű, még mindig nagy kupacban hevert a kanapén, a konyhapulton halomban állt a sok, piszkos edény. Megrázta a fejét. Az ember azt gondolná, hogy az anyja és az öccse legalább elpakolnak maguk után, mivel ők ragaszkodtak ahhoz, hogy eljöjjenek a temetésre, de túl csórók voltak ahhoz, hogy egy motelben szálljanak meg. Sajnos nem. Megérkeztek, úgy viselkedtek, mintha minden róluk szólna, és valahogy sikerült a legszörnyűbb napot még szörnyűbbé változtatniuk.

– Mi lenne, ha inkább én mennék át hozzád? – javasolta Jane. – Úgyis most jöttem vissza valahonnan, és még nem állítottam le az autót a garázsban.

Mire befordult a kikötői lakópark parkolójába, a ruhája majdnem meg is száradt.

Grace beengedte a kapucsengővel, Jane pedig lifttel felment a második emeletre. Még szinte fel sem emelte a kezét, hogy bekopogjon, Grace máris kinyitotta az ajtót, és megölelte.

– Ó, istenem, hiszen te csurom víz vagy! Gyere be, és ülj le! Készítek kávét. Vagy inkább forró csokit innál?

– A kávé jó lesz. Köszönöm.

Jane leült egy kényelmes, kárpitozott fotelbe, és a nappali ablakán kinézett a lenti kikötőre. A vitorlások árboca szinte hipnotikus ritmusban ringott ide–oda, miközben zuhogott az eső, amelyet a kikötő lámpái narancssárga fénybe vontak a szürke égbolton. A kandallópárkányon álló óra azonban még csak délután három órát mutatott. Grace átnyújtott egy gőzölgő bögrét.

– Két szem édesítő és egy kis tejszín van benne – mondta, majd leült Jane–nel szembe a másik fotelbe. – Épp, ahogy szereted.

Jane két kezébe fogta a bögrét, és hagyta, hogy a melege felolvassza az ujjait. Ivott egy kortyot, majd Grace–re mosolygott, hogy jelezze, ízlik neki. Az idősebb nő felsóhajtott, és hátradőlt a fotelben, azután Jane–re nézett, aki nem szólalt meg. Hosszú idő telt el, mialatt a két nő némán ült egymással szemben, és a csak a vitorlás hajók fém árbocozatának halk csilingelése hallatszott a hőszigetelt ablaküvegen keresztül.

– Mi történt a vitorlás hajótokkal? – kérdezte végül Jane.

– Ó, istenem! – felelte Grace. – A hajóval? Életünk legszebb napja volt, amikor eladtuk. Azt hittem, már mondtam. Bob megpróbálta úgy beállítani, mintha anyagi okok miatt kellene megválnunk tőle, valójában azonban ő sem volt nagyobb tengerész, mint én. Ó, én gyűlöltem azt a hajót. A hátam közepére sem kívántam. Hogy milyen unalmas tud lenni, amikor az ember kint van a vízen, és nincs mit csinálnia!

Ismét csend telepedett közéjük.

– Elmeséltem már azt, amikor kihajóztunk a szigetre? Nem? Bob megesketett, hogy nem mondom el senkinek, de ó, istenem, ez a történet túl jó ahhoz, hogy magamban tartsam. Kikötöttünk, hogy egy romantikus vacsorát költsünk el a naplementében. Bob kinyitott egy üveg alkoholmentes pezsgőt meg ilyesmi. Még vörös rózsa is volt az asztalon. Azt mondta, szeretné feltüzelni a nemi életünket. Természetesen elaludtunk, mielőtt még a szikra lángra lobbanhatott volna. Na, szóval, a dagály visszahúzódott, amíg lent voltunk a kabinban, ezért zátonyra futottunk. A hajó úgy megbillent, mint egy játékcsónak. Akkor ébredtünk fel, amikor leestünk az ágyról. Bob kificamította a csuklóját, és mindezek tetejébe a parti őrségnek kellett minket elvontatnia. Istenem, szörnyen kínos volt! – Jane elmosolyodott, és ivott egy korty kávét. Már el is felejtette, mennyivel jobban érzi magát csupán attól, hogy Grace közelében van. A jó érzés azonban nem tartott sokáig, mert a szívébe hasított a fájdalom, és emlékeztette, hogy a lánya halott. Grace bizonyára észrevette az arcán a változást, mert felsóhajtott, és azt mondta:

– Megkérdezhetném, hogy vagy, de nem hiszem, hogy te magad tudnád rá a választ.

Jane a könnyeivel küszködött, és csak a fejét rázta.

– Van még valaki nálad?

– Tegnap este elmentek – válaszolta Jane.

– Ittak?

– Az öcsém igen. Az anyám nem, pedig jobb lett volna. Képzeld, olyan hangosan veszekedtek, hogy a szomszéd felhívott, és megkérdezte, minden rendben van–e. Pedig két kilométerre lakik tőlem. A temetés előtt szintén ugyanez történt. Szégyenkeznék miattuk, ha érdekelne bármi is jelenleg. Istenem, gyűlölöm a családomat, Grace. Tudom, hogy nem helyes, de attól még így van.

– Próbáltál már imádkozni értük? – kérdezte Grace.

– Azért imádkoztam, hogy megkapják, amit érdemelnek.

– Az is megteszi – felelte az idősebb nő, és halványan elmosolyodott.

A szél az ablakra fújta az esőt, az árbocok pedig gyorsabban mozogtak a sötétedő égbolton.

Grace nem sokkal később felállt, és kijelentette:

– Előkészítem a vendégágyat, friss ágyneműt húzok. Eszedbe ne jusson tiltakozni, mert Bob Dallasban tölti az éjszakát, és örülnék, ha lenne itt velem valaki. Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy egyedül legyek ilyen viharos időben. Ha van kedved, fogunk egy esernyőt, és elsétáltunk az egyik étterembe halászlét enni.

Jane tudta, hogy minden tiltakozás hiábavaló lenne, ezért csak bólintott, és figyelte, ahogy Grace elsétál a folyosón. Amikor már nem látta, visszafordult az ablakhoz, és kinézett az esőre.

Tudta, hogy egyszer majd eláll. Tudta, hogy eljön a tavasz, és a friss szél elfújja a felhőket. Azt is tudta, hogy a nyári nap ismét felkel, és színesre festi a világot, amit annyira szeret. Olyan biztosan tudta, mint bármi mást. Csak nem hitte el.