A virradat papirusza

Anyám kikapós természetem miatt már akkor elvert, amikor épphogy elmúltam tizenkét éves. Rájött, hogy mindig lesem az alkalmat, hogy az utcabeli fiúkkal papás-mamást játsszak, és arra bujtogatom őket, hogy matassanak a lábam között. Különösen Uahibrét, a leghelyesebb fiú pajtásomat tüntettem ki vonzalmammal. Kopasz kislányként éltem, növekedtem, szüleim mindig gondosan leborotválták a fejem, sosem hagyva meg gyermekfürtjeim, de mint tudatlanul tévelygő Amon-teremtmény, sokáig nem kérdeztem az okát. Aztán egy napon merő véletlenségből fölvetettem apámnak, amikor egy éles kovakéssel kaparta fejem sörtéjét.

– Miért vágod le mindig a hajam? Egyszer hagynád már megnőni. Szeretnék úgy kinézni, ahogyan Szenebtiszi barátnőm.

– Csitt! – mordult rám. – Majd te mondod meg nékem, mit csináljak. Ördögfattya…

Csöppségként sokan fiúnak néztek, ámbár a fiúk is viselték még gyermekfürtjeiket. Aztán tizenkét éves korom körül csípőm megszélesedett, keblem kigömbölyödött, nagy szememben ábrándos tűz gyulladt – legalábbis egy öreg írnok ezt mondta a templom előtt. Kopaszságommal ekkor már nem törődtem, anyám vendéghajat vásárolt, hirtelen kis hajadon lett belőlem, aki után forogni kezdtek a vízhordó és kötélverő legények. De még tapasztalatlan gyermeklány voltam, nem lévén tisztában a szerelem mélységeivel, viszont vérem pezsgett, és mind erősebben vágytam arra, hogy idegen kezek fedezzék föl testem rejtett zugait.

Mindez akkor tudatosult bennem igazán, amikor egyik éjjel egy cickány, afféle szőrös kis mozgékony állat bújt a hálóingem alá. Az érintés pillanata még álommal párosult, azt képzeltem, Uahibré kutakodik a két combom között, amitől olyan kéjes borzongás járt át, mint még soha. Már akkor bennem volt a vágy csírája, testem elragadtatással fogadta a külső hatást, porcikáim gyönyörrel töltődtek föl, és a finom vonaglás szétfecskendezte bennem az élvezet szérumát. Csak hát fölébredtem, és odanyúltam, ahonnan az élmény forrása fakadt, és abban a pillanatban rájöttem, hogy egy állatka szöszmötöl ott, a legintimebb helyen. Első ijedelmemben visítva ugrottam föl, testemet átjárta az undor borzongása, ám az is valahogy jóleső izgalommal vegyült. A viszolygás és kellem kettős benyomása kerített hatalmába, és attól a pillanattól sóvárgok az érintésre, számomra ez az élet legelbájolóbb, legtitokzatosabb, legegzotikusabb cselekvése. A nappalok szépséges színei, az ételek mennyei zamata, Ménész földjének diandra- és liliomillata másodlagosak, az én helyem az éjszaka, imádok bundájába rejtőzködve cickány-kezű férfiakkal pajzánkodni, és nincs hőbb vágyam, csak hogy fölfedezzék érzéki tájaimat, és végezetül a beteljesülés, hogy az a másik meleg kis jószág is találja meg a helyét benne.

Ahogy már mondottam, anyám fölfedezte könnyűvérű természetem, és valahogy ez nem tetszett neki, mert erkölcsös természetű, apámhoz hű asszony volt. Igyekezett a lelkemre beszélni tisztességről, állhatatosságról, szeplőtelenségről szónokolva, és szavai érdekeltek is, tehát mondandójával egyet tudtam érteni. Hanem amint kiléptem az utcára, s megláttam egy helyre legényt, szívem ficánkolni kezdett, testem föllobbant, és arra vágytam, hogy megszólítson, pajzán szavakat duruzsoljon a fülembe, és határozottan csábítson el, mert annak, aki némiképp erőszakos, engedni akarok.

Egy alkalommal egy fiatal katona kurjantott rám, amikor a piacról hazafelé tartottam egy kötény körtével.

– Hej, de szépen ring az a huncut csípőd, leányhúgom!

Nem feleltem ugyan neki, de amit bókja kiváltott, azt bizony észrevette.

– Milyen ékesen kipirosodott az orcád! Na, gyere csak velem, mert bizony megkívántam a körtédet!

A kezem után nyúlt, de nem nyújthattam oda, hiszen a kötényem csücskét markoltam, amiben a gyümölcsök voltak. Föltalálta magát, megragadta a könyököm – erős keze volt, ez is tetszett –, vont magával. Akaratom megsemmisült, a következő utcán eltértünk jobbra, amerre az út elhagyja a várost, és hamarosan a folyó partján találtam magam. Sejtettem, hogy egy vízparti bozótban óhajtja velem azt tenni, amit ilyenkor a legények a leányokkal leginkább szeretnek. Majd kicsikét ellenkezek, aztán jöjjön, aminek jönnie kell, határoztam el.

A sors azonban ezúttal még védelmemre kelt, atyai nagybátyám, Juput bácsit vezérelte a helyszínre, aki meghiúsította ártatlanságom korai elvesztését.

– Nézzenek oda, csak nem téged látlak, Tetiseri! Mit kószálsz te erre?

Azonmód kijózanodtam és elszégyelltem magam. Elhúzódtam a katonától és gyors hátraarccal hazafelé vettem az irányt. Akkor még nem gondoltam, hogy éppen a kékeres bőrű Juput fogja hamarosan szüzességemet ellopni.

A katona dühöngött – hogy Széth vigyen el, pohos elefánt! –, de magam is sajnáltam, hogy égő lágyékomat még mindig nem lesz, ki megmarkolgassa.

Apám, Szaszharé, előkelő származású, valaha vagyonos családnak sarja, ám egy balvégzetű napon elszegényedett. Hajóra ugyan ritkán szállt, bár birtokolt négyet is, messzi országokból hozták neki a jó és különleges árut, amelyre igényes vevők vártak Thébában, hiszen a Nílus völgyét, a fekete iszap földjét sok gazdag ember lakja. Vagyona elvesztése után apám többnyire szerencsejátékkal tartotta fenn magát, hiszen derűs embernek ismerték, és a derűs emberek többnyire nyernek. Anyám egy ízben morogva megjegyezte, hogy apánk csaló, kockajátékban átveri társait, így többnyire nyer, ám módfelett tisztességtelen, amit végbevisz. Azt azonban nem engedhette meg, hogy ne fogadja el a nyereményeit, amikkel nekem mindig örömet szerzett. Nyert színes madártollat, csillogó kavicsot, réz- és bronzkarikákat, nagy ritkán féldrágakövet, karneolt, jáspist. Olykor hozott élő halat, tyúkot, bárányt, az ilyen napokon vígan füstölt udvarunkban a szabad tűzhely, hús sercegett a forró köveken, jóllakott a két felnőtt meg a négy gyerek.

Egy bátyám volt meg két öcsém. Bátyámat a szüleim tisztességes munkára akarták bírni, szerették volna, ha rézműves, bronzöntő, ács vagy kötélverő foglalkozást választ, apám be is ajánlotta több mesteremberhez, mivel nagy volt az ismeretsége, ám a bátyám, Rohor azonban sehol sem állta meg a helyét, mindenhonnan elcsapták. Neki csak a léha élet tetszett, olyan akart lenni, mint apánk, gyakorolta is szakmányban a kockavetést, ha anyám nem figyelt rá. Aztán egy ízben anyámban fölgyülemlettek az indulatok, a porolóvesszővel alaposan elnáspángolta Rohort, aki ezt annyira zokon vette, hogy elment a háztól, hosszú évekig nem is láttam. De amikor évek múlva felbukkant, abban sem volt köszönet. Majd a maga helyén és idejében azt is elbeszélem.

Juput nagybátyám jelent meg, amikor betöltöttem a tizennégyet, ugye ő volt az, aki sikerrel megakadályozta, hogy idejekorán megismerjem a férfiak titokzatos cickányát, és ma sem tudnám megmondani, jót vagy rosszat tett-e ezzel velem – Amon keze messzire ér. Megjelent tehát a bácsikám, hosszan mustrált, tetőtől talpig végigmért, megnyalta szikkadt száját, és e szavakkal fordult a szüleimhez:

– Balgaság, édeskéim, hogy ezt a leányt hagyjátok elvirágzani penészes-sörszagú hajlékotokban. Éppen udvarhölgyeket keres a palotában Amon leánya, a fényes Hatsepszut, én meg jól ismerem a meni-hemitet, hiszen távoli rokonságban állok vele, mert van nekem egy másik vérvonalam, hisz tudjátok, vissza tudom vezetni Szekenréig a származásom, bizony. Na, nézzenek oda, már bele is pirult ez a liliom, hát bízzátok csak rám, majd egyengetem a sorsát, hiszen mihez kezdenétek vele, egy éhes szájjal is kevesebb, jól gondoljátok hát meg.

– Hiszen Rohor fiam elment a háztól – törölgette a könnyeit anyám. – Most ezen a lányon is adjak túl?

Apám azonban gondolkodóba esett, feje jobbra billent, ami nála azt jelentette, nincs ellenére a javaslat.

– Kapnék-e érte valamit?

Juput nevetésre fakadt, rengett hatalmas pocakja.

– Hová gondolsz, ravasz sógor, nyűgöt veszek le a vállatokról, és még fizessek is érte?

– Akkor pedig el nem viszed. Jól jön még nekünk Tetiseri. Kitanulja a szövőmesterséget, és már hasznunkra lesz, nem gondunkra.

Juput nagybátyám valamiért akart engem. Szikkadt száját beharapta, sárgás szemfehérje nedvezett – ma már tudom, hogy vén kéjenc volt –, és merengve bámult engem. Sose gondoltam úgy rá, mint férfira, hiszen nagybácsikám, igaz, távoli, és nem is vér szerinti, de mégiscsak rokon. Hirtelen kapta magát, lerántott csuklójáról egy arany karperecet és apám helyett anyám kezébe adta.

– Itt van, tessék! Nem is értem, miért vagyok ilyen jó hozzátok! A jóságom bizony a gyengém is!

Anyám hálálkodott, apám balra billentette a fejét, amivel nemtetszését mutatta.

– De azért látjuk még, ugye?

– Egy ideig nem, de aztán, ha már bevált a hercegnő mellett, annyiszor jöhet, amennyiszer csak akar.

Hittünk neki, pedig nem mondott igazat. Soha nem láttam viszont a szüleimet, igaz, erről nem csak ő tehetett. Emlékszem, mielőtt elváltunk, anyám félrehívta a nagybácsit, és valamit hosszan a lelkére beszélt. Vidám búcsút vettem aztán apámtól, anyám azonban könnyezett, jó darabon elkísért bennünket, s még integetett is sokáig, ameddig ellátott.

Juput örvendezett, és útközben hosszas beszédet tartott hellyel-közzel bonyolult összefüggésekről. A maat fontosságát fejtegette, a világban történő szabályszerű, ideális állapotok megtartására figyelmeztetett. Mindig arra kell törekedni, hogy az egyensúly fennmaradjon, az igazságosság ne szenvedjen csorbát, ellenkező esetben az istenek valamilyen nemkívánatos formában fejezik ki ellenérzésüket. Nézetei a legkevésbé sem érdekeltek, telve voltam vágyakozással, elképzeltem új életemet a palotában, és még Hatsepszut alakját is megformáltam magamban. Biztosan magas, karcsú, fénylő tekintetű, orcája ragyogó Nap, arannyal, ezüsttel, gyönggyel ékes hebesz rajta, s amerre elmegy, megszakadnak a férfiszívek.

– Lesznek csinos fiúk a palotában? – kérdeztem naivan.

– Nézzenek oda, ezt már szeretem! – tekintett rám elismerően Juput. – Járjon csak rajta az eszed, hiszen csaknem érett gyümölcs vagy, bármire alkalmas. Lesznek bizony, válogathatsz kedvedre, de előbb mindent meg kell tanulnod. Majd én otthon kitanítlak. Jó lesz, kicsi Tetiserim?

– Jó lesz! – vágtam rá gyanútlanul.

Kis csalódás ért, mert nem a Hórok palotájába, hanem a saját házába vitt előbb. Azzal indokolta, hogy Hatsepszut nincs Thébában, pár nap múlva várható, de addig nagyon sok hasznos dolgot kell megtanulnom, hát épp jól jön ez a kis tétlenség. Mutatós háza volt Juputnak, szép szír szőnyegek díszítették a falakat, ami az új divatot követte, szolgák lesték a szavát, csak azt furcsállottam, hogy minden helyisége homályban honolt. A módos embereket akkoriban úgy képzeltem, hogy az életük csupa fény és ragyogás, tehát a hajlékuk is világos, sugárzó, és élénk színektől vidám.

– Egyél csak, kicsi Tetiserim, amennyi jólesik – biztatott nyájasan, bár valahogy a kicsi Tetiserimet túlzónak éreztem. – Nálam nem szűkölködsz semmiben, jobb, ha tudod.

Olyan ételeket rakott elém a szolgája, amilyeneket még sosem ettem, legföljebb hallottam róluk. A megszokott kásában marhahúsvagdalék keveredett, s amikor ráharaptam, mennyei ízzel telt meg a szám. Ezután fügét kaptam, amely valahonnan keletről származott, ámbár Juput szerint Alsó-Egyiptomban már ültetnek fügefát. Feltűnt, hogy nagybácsikám egyre lengébb öltözetben őgyeleg körülöttem. Rakott körkötényét szűk ágyékkötőre cserélte, vállkendőjét is levette, pedig idomtalan combja és fölsőteste nem volt szép látvány.

– Finom, ugye?

– Finom.

– Azért mondom.

Miután jóllaktam, mellém telepedett a hencserre, és olyan széles vigyorral bámult, mintha ügyefogyott lenne vagy engem nézne annak. Nem figyeltem ugyan, de mégis látnom kellett, hogy teste puhány, mészfehér bőrén vastag kék erek tetszenek át, vállát, mellkasát csúf ősz szőrzet borítja.

– Innék is – köszörültem meg a torkom, hogy zavaromon úrrá legyek.

De mondanom sem kellett volna, a szolga már hozta az ónkancsót, és töltött mindkettőnknek. Intett, hogy igyak vele.

– Mi ez?

– Bor.

– Anyám azt mondta, nem ihatok bort.

Nevetett, letöredezett, fekete fogai feltárultak, szájából bűzös pára csapott ki.

– Gyerek ne igyon bort. Te viszont már nem vagy az.

Ha idegen lett volna, nyilván elfog az undor, lévén azonban rokon, átléptem utálatom felett, ahogyan egy jó kislány, akiben még a belátás, a megelőlegezett bizalom munkál. Hajlottam szavára, kortyolgatni kezdtem a bort, ahogyan tőle láttam, nyelvem ismerkedett az új zamattal. Az első pohár még nemigen ízlett, aztán elfogott valami könnyű bódulat, a következőt már jókedvűen, talán nevetgélve ittam meg. Csupán arra emlékszem, hogy Juput a tanítást emlegeti: „Ne lepődj meg semmin, kicsi Tetiserim, bármit teszek veled, azzal csak a javadat akarom.” Arra kellett eszmélnem, hogy a combomra helyezi nyirkos kezét, és furcsa, idegen arckifejezéssel bámul rám. Széles orrlyukai kitágultak, láttam a szőröket, hallottam fölerősödő szuszogását. Ösztönösen elhúzódtam, amit rosszallóan vett tudomásul.

– Na, kicsikém, hát erről beszéltem… Mindig arra kell törekedni, hogy az egyensúly fennmaradjon, az igazságosság ne szenvedjen csorbát. Elviszlek a palotába, ahol a ragyogó Hatsepszut kegyeibe ajánllak, de előtte meg akarlak tanítani, hogy mit kell tennie egy udvarhölgynek, ha örömet akar szerezni a férfiaknak.

– Tudom én azt, bácsikám – mondtam ijedten, mert arra nem számítottam, hogy „ezt” akarja.

– Háltál már férfival? – mordult rám.

– Még nem.

– Nahát akkor! – nevette el magát, és a térdemet kezdte nyomorgatni.

– De mi ebben az egyensúly? – igyekeztem megérteni az álláspontját.

– Nézzenek oda, miket nem tudsz kérdezni, kis butuskám! – válaszolt fölényesen, és megpaskolta a combomat. – Ó, milyen feszes és formás! Na, ide hallgass, hát a szüleid nem tanítottak meg a maat igazságaira? Mit gondolsz, hogyan volt képes fönnmaradni több ezer éven át a mi szép országunk? Megmondom én, mert tiszteljük őseinket, továbbvisszük hagyományaikat a maat szellemében. Igyekszünk mindig olyan bölcsen cselekedni, mint eleink. Úgy dolgozunk a földeken, úgy építjük a házainkat, úgy neveljük gyermekeinket, ahogyan ükapáink. És ifjú lányainkat is mindig a tapasztalt férfiak vezetik be a testi gyönyör rejtelmeibe. Úgy bizony! Felőlem ellenkezhetsz, hozzád se nyúlok, ha így akarod, de akkor mehetsz vissza a szüleid házába, én nem hozok érted áldozatot… – Lefejtette könnyű nehémet, s keblemet kezdte csócsálni, mintha nyalánkság lenne. Csiklandozott, alig bírtam, de nem esett túl rosszul. – Értesz már? – tekintett hirtelen a szemembe, és megéreztem szájszagát.

– Ezt… ezt én nem is tudtam… – dadogtam.

– Na, ugye! Most már tudod. Légy inkább hálás, hát azt hiszed, olyan nagy örömöm telik nekem ebben?

Szavait nyomban megcáfolta tettével. Ledöntött a hencserre és olyan szenvedélyesen vett kezelésbe, mintha egyáltalán nem esne nehezére, sőt szívesen tenné.

Tudtam, mi vár rám, hiszen rég kitárgyaltuk ezt már Uahibré pajtásommal és Szenebtiszi barátnőmmel. Alapvetően erős nemi érzékekkel áldott meg a teremtő; a férfit, mint a testi vágyak gerjesztőjét és kielégítőjét egészen korán, kilenc-tíz éves korom körül is kívántam, de elképzeléseimben ahhoz mindig fiatal test társult. Sokat elábrándoztam, hogy majd sötét szobámat betöltik a zsongító férfiszavak, a gyönyör sóhajai, amikkel szintén tisztában voltam, hisz megesett, hogy szüleim szerelmi nászának éneke keltett föl éjnek idején. Olyankor testemet elöntötte a tűz, s Amon bocsásson meg, szívesen lettem volna anyám helyében. Azt azért hozzá kell tennem, hogy apám kivételes volt, akit valamennyi férfi közül a legvonzóbbnak ítéltem. Őt leszámítva az ifjakhoz vonzódtam, főleg katonákhoz és hordárokhoz, akiknek egészséges testén fölfedeztem az izmok és inak játékát. Aztán ha ehhez a testhez társult egy olyan arc, amelyen huncut vibrálás, csalfa félmosoly jelent meg, s ezeket minden kétséget kizáróan nekem szánták, elfogott a gyöngeség, és azt kívántam, tegyen velem a csábító azt, amit akar. Juput bácsikámmal kapcsolatban viszont soha nem lehettek ilyen érzéseim, hiszen ehhez túl öreg és csúnya volt. Rettenetes kétségek gyötörtek, amikor szuszogva, mormogva habzsolta ingerlékeny és csiklandós testemet homlokomtól a nagylábujjamig. Minden pillanatban azt hittem, most azonmód kicsúszom nyirkos tapintású markából, és uccu neki, meg sem állok hazáig. De valahogy eltűrtem, bízva abban, hogy befejezi, hogy szorult beléje annyi jóérzés, ami ráébreszti: mégsem teheti ezt velem, már csak szüleimre való tekintettel sem.

– Nem lenne szabad… – bátorkodtam erőtlenül tiltakozni.

– Dehogyisnem, kicsikém – lihegte. – Tanulj…

Aztán egyszerre csak odanyúlt, ahol nekem a legérzékenyebb, és többé nem tiltakoztam, és kételyeim is szertefoszlottak – jöjjön, aminek jönnie kell! És ő folytatta, én pedig már azt kívántam, hogy ne hagyja abba, és epedve vártam, hogy beteljesüljön végre az, aminek be kell teljesülnie. Hirtelen éles fájdalom hasított a gyomortájamba, mintha valami végleg széjjelszakadt volna bennem, de utána tüstént elöntött a gyönyör. S a soha nem tapasztalt kéj tengerében egyszerre csak földobott egy hullám, ezer sejtre hullottam, majd valami erő a végtelen, jóleső mélybe rántott…

Hol vagyok? Sötét éjszaka vett körül, csak üggyel-bajjal találtam ki, hogy hol vagyok és mi történt velem. Hirtelen kettős szorításba senyvedt a lelkem – hallottam Juput horkolását, de jelenlétét nem tapintottam –, néma sírás tört rám. Tudatosult bennem, hogy elvesztettem az ártatlanságomat, hogy az elélvezés pillanatába beleájultam. Ugyan minden a bácsikám akarata szerint történt, mégis önvád gyötört, képtelen voltam magamat elviselni. A bőröm viszketni kezdett és erőteljes hányinger tört rám, hosszan öklendeztem, s annyira szégyelltem magam, hogy szívesen meghaltam volna. Ó, mit tettem, balga, balga, hát ezért kellett otthonról eljönnöm?! De hogyan történhetett meg mindez, hiszen nem akartam, dehogy akartam, Amon látja lelkem!

Már korábban is megtapasztaltam, hogy a sírás megvigasztal. Kisebb koromban is, ha elkövettem valami butaságot, valami olyat, amit utólag keservesen megbántam, kisírtam magam, és abban megnyugvást találtam. Különös, de hasonlóképp történt ezen az éjszakán is. Valameddig itattam az egereket, majd elaludtam; az ember alvás közben elfelejti búját-baját, és tisztul közben az elme, felejt a test. Hajnalban, amikor Juput ébresztgetett, már alig éreztem önvádat, csupán a negédes hang váltott ki belőlem émelygést.

– Kicsi Tetiserim! Ügyes voltál, bizony jól csináltad, megdicsérlek, hanem most tovább tanulunk.

– Még! – ijedtem meg és leugrottam a hencserről.

– Na, na, ne hirtelenkedjél!

Hová is menekülhetnék pirkadatkor idegen házban! Rémülten kerestem a kiutat, de azt sem tudtam, merre találom az ajtót. Bácsikám nyirkos, hájas-szőrös teste hozzám tapadt, s csalogatott vissza.

– Gyere csak, kicsikém, még muszáj ezt-azt megtanulnod, hogy Hatsepszut udvarhölgye legyél. Na, jöjj, én ide támaszkodom, te pedig vedd a szádba, és nyalogassad meg szopogassad. De vigyázz a fogadra, nehogy fölsértsd.

Annyira meglepett, hogy engedelmeskedtem, de olyan elkeseredettség jött rám, hogy vinnyogó sírás tört ki belőlem. Ó, hiszen kicsi lány voltam akkor, szerelmi képzeletem el sem jutott „addig”. Vallom azóta is, hogy egy ifjú hölgyet nem szabad idejekorán ilyesmire kényszeríteni, mert esetleg nem éri föl ésszel és érzelmekkel. Majd később, amikor érett nővé lesz, maga is óhajtja a változatosságot. Vannak nők, akik sosem jutnak el a nyalakodás eme formájáig, és az sem baj, hiszen a vonzalom leginkább a jó lelki összhang eredménye, s ezt követően a testiség legegyszerűbb formája is örömet tud okozni. De végtére is a párok vérmérsékletén múlik minden, s tegyék úgy ösztönösen, ahogy nekik a legjobban megfelel. Egyszerű házaspárok sok esetben életük végéig boldogok a mértékletességben, míg mások a leggátlástalanabb hentergés gyakorlata mellett is örökösen elégedetlenek és hiányérzettel küszködnek.

– Mi lelt már, te leány? – dünnyögte bosszúsan Juput. – Jobb ezt most megtanulnod, mint később.

Nem volt igaza. Voltak és vannak lányok, akik az első rossz benyomásokat egy életre magukkal cipelik, s adott helyzetekben a nyomasztó emlékek megbénítják. Hozzá kell tennem, én nem ilyen vagyok, az én nemi mélységeimet és későbbi étvágyamat ez a kis kellemetlenség nem torzította el. De akkor, abban a pillanatban szerfölött kiszolgáltatottnak és szerencsétlennek éreztem magam. Viszont ezen a hajnalon tudomásomra jutott valami, ami aztán sokkal inkább megváltoztatta az életemet meg az emberekhez való viszonyulásomat. Azzal kezdődött, hogy ettől a gusztustalanságtól rám jött a hányhatnék – a későbbiekben, ragyogó ifjak esetében ez már nem fordult elő! –, kiköptem Juput förtelmes cickányát.

– Na, gyermekem, éppen kezdett jó lenni…

– Nem akarom! – böktem ki dühösen.

– Jól van – törődött bele. – Akkor fordulj meg, ereszkedj négykézlábra, ahogy egy kutya.

A reggeli derengésben nem tudtam kivenni az arcát, csupán romlott lehelete csapott az orromba.

– Azt sem akarom! Utálom ezt a tanulást…

– Nézzenek oda! – Ez most ingerülten csengett. – Jót akar tenni az ember, és finnyáskodik a csipása! Tudod, ki vagy te, egy senki, egy nyavalyás kis heka. Vörös hajjal jöttél a világba, anyád rejtegetett, mindig levágta a hajad, különben agyonvertek volna a szomszédok!

– Ez nem igaz! – kiáltottam föl, de egyből tudtam, hogy nem hazudik. Hirtelen eszembe jutott, hogy sohasem hagyták meg szüleim a gyermekfürtöket, kopaszra beretváltak, amióta az eszemet tudom.

– Anyád elmondta nekem!

Olyan mélyen megrázott, hogy megdermedtem. Ekkor bácsikám megpörgetett és hátulról hatolt belém. Különös lelki sokk bénított meg, így azt csinálhatott velem, amit akart. És Juput ki is használta az alkalmat, kora és túlsúlya ellenére a lehető legteljesebb mértékben magáévá tett. Később, évek múltával egyszer az jutott eszembe, ekkor volt talán élete legutolsó és legkielégítőbb közösülése. És onnantól kezdve már nem indulattal, hanem inkább szánalommal gondoltam rá. Lefordult rólam és lihegett, hörgött, tüdeje sípolt. Én, mint egy oktalan, megalázott kis állat, ott a földön összegömbölyödve hevertem és meg akartam semmisülni. Miért is születtem erre a világra, Amon, te, istenek között az első?! Már bűnösként fogantam, élnem is bűn, és most is bűnt követtem el! Miért fogta pártomat ez a jóember, és miért akar bevinni a palotába? Hiszen vörös vagyok, gyűlölet tárgya, Egyiptom köztudottan kiveti magából a vörösöket! Eddig azt hittem, én is ugyanolyan ember vagyok, mint más, hát miért nem éreztem, hogy Széth megátkozott?

– Ne keseredj el – hallottam Juput szelíd biztatását. – Ha mindig ügyelsz arra, hogy le legyen vágva a hajad, senki sem veszi észre, hogy vörös vagy.

Nekem aztán beszélhetett. Testem lehűlt, a fogaim hangosan kocogtak: honnan jöttem, milyen szándékkal kerültem a rendes emberek közösségébe? Ezután kínban kell élnem, vagy inkább végezzek mihamarabb magammal? A szám íze keserű, a bőröm hideg, csak a halálra tudtam gondolni, csak az elmúlásnak volt számomra értelme. Földi hüvelyem csupán egy meggyötört, érzéketlen hús- és csonthalom, melyben még pislákol egy megtiport lélek, de hamarosan annak is és mindennek vége. Olyannyira, hogy már a könnyeim is elapadtak, száraz szemem a derengő szoba szögletébe meredt, mintha sírkamrám lenne immár.

– Nesze, itt a ruhád – dobta rám Juput a nehémet. – Vedd föl, mert hallom, hogy vacogsz.

Miért nem tudok meghalni? És megmozdultam, és fölültem, és nem éreztem, hogy valami bajom lenne. És reggelire szólítottak, és én fölemelkedtem, járni is bírtam anélkül, hogy valamim is fájt volna. Asztalka mellé telepedtem, fogtam a frissen sült, meleg kenyérlepényt és datolyalekvárba mártogatva ettem, s le is tudtam nyelni a falatot. Csodálkoztam, hogy mindenem működik, amikor pedig nem is erőltetem, hisz nem vagyok erre a világra való.

– Érdemes még élnem? – kérdeztem bácsikámat.

Mintha meg sem hallotta volna a kérdést. Bosszúsan legyintett, megvakarta borostás tokáját.

– Nem ártana még tanulnod, de olyan elutasító vagy, hogy nem nyúlok hozzád többé. Majd magadra vess, ha másképpen alakul a sorsod, mint ahogy remélted.

Az ezt követő napok szinte maradéktalanul kitörlődtek belőlem. Mintha nappali holdkóros lettem volna, ődöngtem céltalanul, s minthogy nem értem föl ésszel, hogy most mi lesz ezután velem, másféle gondolatok is elkerültek. Csupán sivár benyomások maradtak, és úgy emlékszem vissza, hogy soha annyit nem fáztam, mint Juput rossz emlékezetű házában. Hanem az egyik éjszaka alaposan sikerült magam kisírnom, ami némiképp helyrerázott és új megvilágításba helyezte esélyemet az élethez. Eltökéltem, hogy mindig szemem előtt tartom a vörösségem, ügyelek, nehogy megnőjön a hajam. Ha ekképp cselekszem, talán nincs minden elveszve. Bácsikámon pedig észre kellett vennem a lelkifurdalást, noha bocsánatot nem kért, de olyan udvariasan bánt velem, mintha nem is ő lett volna az, aki sima szájjal rászedett, megbecstelenített. Lelki fájdalmam enyhítésében erre nagy szükségem volt, s ezért alakult úgy aztán, hogy már egyáltalán nem gondolok rá haraggal.