A HÁBORÚ MŰVÉSZETE

1.

Íjász rezzenéstelen arccal nézte, ahogy buzogányos ellenfele elterül az avaron. A küzdelem nem tartott tovább öt szívdobbanásnál. Megkerülte a mozdulatlanul fekvő testet, és a közeli fa combvastagságú törzséről letépte a bíborral festett vászonszalagot. Futás közben fűzte a szíjára, a másik kettő mellé. A férfit nem védelmezte vastag bőrvért és sisakot sem viselt; felsőteste fedetlen volt. Durva darócnadrágot hordott, bőrfonatos saruban tapodta az erdő talaját. Egyetlen fegyvere a kezében tartott fokos, jórészt ezzel kellett kiállnia azt a Próbát, amit emberöltők óta csak nagyon kevesen tudtak végigcsinálni; a vállalkozókat vagy a szűkre szabott idő győzte le, vagy a nyakukba szakadó és teljes erőből harcoló ellenfelek.

Szaporázott tovább, a fákat kerülgetve. A lenyugvó Nap fénye a fatörzsek közt átragyogva mutatta az irányt.

Megállt és fülelt.

Füttyögés, kurjongatás hangjai keveredtek a madárcsicsergésbe, többen közeledtek a nyiladék felől. Behúzódott egy vastag tölgyfa mögé, onnan kukucskált előre. Eleget látott. Visszarántotta a fejét. Hátát a fatörzsnek vetve, fokosa fejét az arca elé emelve várakozott. Próbálta elfojtani a zihálását. Ha sikerül meglepnie a támadóit, legyőzheti őket, ellenkező esetben ennél a tölgyfánál véget ér a Próba.

Hárman közeledtek felé a fák között, mozgásuk jól képzett, tapasztalt harcosokra vallott. A három férfi három különböző fegyvert tartott a kezében. A legelöl haladó lándzsanyelet markolt, a második kardot, a harmadik fokost forgatott. Pajzsot egyikük sem cipelt, de ugyanúgy bőrvért védelmezte felsőtestüket, mint a pórul járt buzogányosnak, a fejükön sisak. A fokossal felfegyverzett férfi bíborszínű szalagot viselt a bal combján.

Íjász egy pillanatra lehunyta a szemét, kiűzte fejéből a zavaró gondolatokat. Izmai ellazultak, szabályosan lélegzett.

A lándzsás kurta füttyszót hallatott, és a csoport szétnyílt, mint a bizánci dámák legyezői. A közeledők szapora futása osonássá változott.

Kisvártatva a fegyveresek megálltak és hallgatózni kezdtek, a vezér alig tízlépésnyire állt a tölgyfától.

Íjász pislogás nélkül meredt előre a semmibe, izmai még mindig lazák voltak. A folyón túl a bot árnyéka vészesen közeledett az utolsó rovás felé. A szükség azt diktálta, hogy az időhatár miatt lépjen ki a fa mögül és támadjon, de a józan ész megálljt parancsolt neki, és nem mozdult.

A lándzsás lassan előrearaszolt, társai egyelőre várakoztak. Utóbbiak az elöl haladót nézték, az pedig az erdőt vizslatta.

– Nem erre jött – szólt csendesen a kardos ember. A másik lepisszegte. Állával a lándzsásra bökött.

Mikor a lándzsa hegye elérte a tölgyfa vonalát, Íjász megfeszítette az izmait, és visszafojtotta a lélegzetét. Tisztán hallotta a reccsenést, mikor a közeledő rálépett egy száraz ágacskára. Óvatosan bal felé húzódott. Alig féltenyérnyit mozdult csupán, mert a fatörzs épp hogy eltakarta. A két másik ember még mindig a háttérben várakozott, onnan nem vehették észre.

A lándzsás tovább araszolt előre.

Íjász kicsit elmozdította fokosa nyelét a kezében. A fegyver hegye a közeledő felé fordult.

Kürtszó harsant a folyó felől – az első figyelmeztetés.

Mikor Íjász meghallotta a lándzsás szuszogását, lecsapott a fegyverével. A fokos hegye a férfi bal lábfejébe csapódott és odaszegezte a földhöz. A velőtrázó sikoly felverte az erdő csendjét.

Íjász kiugrott a fa mögül. A lándzsás kísérői harci üvöltést hallatva rohantak felé.

Nem maradt idő a helyzet átgondolására, a cselekedeteket az ösztönök határozták meg, nem a higgadt gondolkodás. Mielőtt Íjász felfoghatta volna, hogy mit cselekszik, már megtörtént a dolog. Elengedte a fokos nyelét, pillanatig sem vesződve azzal, hogy kirántsa a fájdalomtól üvöltő férfi lábfejéből. Két kézzel ráfogott a lándzsanyélre, és kitépte azt ellenfele kezéből. Előrelépett és elhajította a fegyvert. A lándzsa alig két lóhossznyit repült, aztán kovácsoltvas hegye a kardos ember bőrvértjén áthatolva beleállt a támadó mellkasába.

A lándzsadobás ereje hanyatt vágta a férfit. A talaj kiszaladt a lába alól, és nagy nyekkenéssel elterült egy galagonyabokor tövében, kardja kihullott a kezéből.

Íjász felkapta a földre hullott kardot, és szembefordult a harmadik támadójával.

Összecsaptak.

Kard harcolt fokos ellen. Akik bírják mindkét fegyvert, tudják jól, hogy utóbbi ugyan gyorsabb és messzebbre elér, de jellegéből adódóan alkalmatlan a döfésre, szúrásra. Aki fokossal megy kard ellen, annak kivárásra kell játszania. Ilyen helyzetben nem lehet csapást váltani. A fanyél és a fémpenge küzdelmének krónikája elfér egy tenyérnyi pergamenlapon: a vas sokkal hatásosabb, ha szelni kell.

Íjász előrenyújtott és a mellkas magasságába emelt karddal szurkált előre, inkább csak ijesztgette ellenfelét, aki a saját fegyverével megkocogtatta néha a kardja lapját; fém csendült fémen. Egyikük sem foglalkozott a tölgyfa tövében kuporgó és vérző lábfejét markolászó, keservesen nyögdécselő emberrel. A mogyorófavesszőkre rótt évszázados szabályok szerint az ő ideje lejárt, többé nem avatkozhatott a küzdelembe. A lábsebét okozó fokosfejet közben sikerült kitépnie a sebből, ott hevert mellette az avaron.

Íjász és új ellenfele egy képzeletbeli kör ívén lépdelve nézett farkasszemet egymással. Egészen addig tartott a különös tánc, amíg Íjász hátat nem fordított a Napnak. Tudatosan mozgott úgy, hogy a fokost markoló ember kénytelen legyen belépni a fák közt előretűző napsugarak útjába. Hunyorognia kellett…

Íjász egy apró csuklómozdulattal elkoccantotta a fokos fejét és előrelendült. Ellenfele hátralépett és a kardot markoló kéz felé csapott. Tisztán eltalálhatta volna az alkart, ha Íjász valóban döfni akart volna. Csakhogy a férfi mozdulata cselvetés volt. Az előrelendülés pillanatában legörnyedt és oldalára hengeredett – a fokos feje alig féltenyérnyivel húzott el a jobb válla felett –, de a lendület tovább vitte, s ahogy térdelő helyzetbe került, azonnal szúrt. A kard hegye nekikoccant az ellenfél bőrvértjének oldalához.

A fokossal harcoló ember megmerevedett, mintha fagyöngybe öntötték volna. Csak annyit mondott, hogy szép, és elterült a földön.

Íjász letépte a férfi bal combjáról a szalagot.

– Megállj!

A sebzett lábú lándzsás kiáltott, Íjász felkapta rá a fejét. A férfi ott magasodott mellette, lecsapni készült a fokossal!

Íjhúr pendülése hallatszott a csalitosból.

Fekete tollú nyílvessző vágódott a fokost emelő férfi torkába. A háromélűre kovácsolt acélhegy átszakította a lágy részeket, és a férfi tarkóján bukkant elő, vér spriccelt a szélrózsa minden irányába. A férfi hörögve tántorodott hátra, elbotlott a lándzsadobástól kiszenvedett férfi lábában, és elterült az avaron. Nem mozdult többé; már akkor halott volt, mikor elzuhant a földön.

Kürtszó hullámzott a fák közt – felhangzott a második jel.

Íjász odafűzte a negyedik szalagot a többi mellé, felmarkolta utolsó ellenfele fokosát, és inaszakadtában rohant tovább.

– A spártai óta ő az első, aki megszerezte az összes szalagot és a harmadik kürtszó előtt elérte a folyót. Az utolsó szakaszon három könnyebb sérültünk van, és van egy súlyosabb sebesülés is lándzsadobástól. A hegy átütötte a bőrvért alatti falapokat, de az ember megmarad. Egy ember meghalt, bár azt az egyik döntnök lőtte le. – A felvigyázó elhallgatott.

Egyetlen fáklya égett odabent, lángjának fénye remegő árnyékokat vetített a sátor nemezfalára. A bejárati hímzett takarót gondos szolgakezek felgöngyölték, hadd járjon a levegő. Odakint nagy barna pókként ereszkedett alá az este, lovak horkantása és emberi zsivaj hallatszott a táborból, mindent áthatott a jellegzetes lószag. Valaki egy ostorral szórakozott, a pattogások szabályos időközönként követték egymást.

Az árpád megkönyökölt az aranyberakásokkal ékesített akácfa trónján. Borotvált arcú, javakorabeli férfi volt, rubintokkal ékesített, szarvasagancsos táltoskoronája megcsillant a mozdulattól.

– Ki karikásozik? – kérdezte az árpád.

– Az egyik tízesparancsnok fogadott a másikkal, ha sikerül százszor egymás után pattintania, akkor övé a másik lova szerszámostul, mindenestül – adott felvilágosítást a trón előtt álló férfi. Közelebb lépett a tartóban égő fáklyához, és átadott az árpádnak öt selyemszalagot.

– Hány éves?

– Harminc.

– Akkor már nem fiatal.

– Nem az. De tapasztalt harcos, és ismeri a Hagyományt. Jó a vére, apja szintén a Fokos tagja volt. Szkítának mondja magát.

– Akkor érti a tréfát… Végül is, ki ez?

– Egy szarmata – felelte a felvigyázó.

Az árpád visszaadta a szalagokat.

– Küldd be!

Az árpád hosszan nézte a fél térdre ereszkedett Íjászt. Szemébe nézett, próbálta kifürkészni a gondolatait.

– Úgy hallom, jól ismered a Hagyományt.

– Ismerem. Persze nem olyan részletesen, ahogy a mén táltosok – felelte a bajnok.

– Meséinket, legendáinkat ismered-e?

– Mint a tenyeremet.

Az árpád felkelt a trónról. Miközben ellépett Íjász mellett, gyengéden megérintette a vállát.

– Felkelhetsz!

Íjász felegyenesedett, megigazította a ruháját. A próbatétel óta megmosakodott, átöltözött, akárhogy mégsem állhat oda az ember a mének titkos főtáltosa elé. Utánafordult az árpádnak, aki megállt a felgöngyölt nemeztakaró előtt. Megtámaszkodott az egyik merevítőoszlopon. A tábor tüzeit nézte, azokhoz beszélt:

– Atilla halála után Székhely Védelmezői maradjanak őrhelyükön és őrizzék meg a titkok titkát. Az összeomlás után a hunok közül utolsóként térjenek vissza Uldin főkirály útján, és legyenek Csaba testőrei élete végéig… – Az árpád elhallgatott.

Íjász csöndesen folytatta:

– Csaba kiskirály halálát követően telepedjenek le Erdőelvén, házasodjanak meg és őrizzék hun-szabir közös hagyományaikat, a tőlünk tanult nyelvet, a hunos rovások titkát, szabir-szkíta lovasíjász harcmodorunkat, a barantahagyományt és legyenek a határvidék őrei…1

Az árpád megfordult, és mosolyogva mondta:

– Rólad szól a mese, harcos!

Íjásznak ráncok futottak a homlokára.

– Látom, nem érted, de mindjárt elmagyarázom. – Az árpád keskeny bőrtokot húzott elő díszes övcsatja mögül. – Ismered a hunos rovásokat?

– Bírom őket.

– Olvasd el! – Átnyújtotta a bőrtokot Íjásznak.

A Próba győztese kihajtotta a bőrtok nyelvét. Egy hunos jelekkel sűrűn telerótt, ujjnyi vastag aranypálca csúszott a tenyerébe. Teljesen kihúzta a tokból a pálcát, és a fáklyafény felé fordulva megvizsgálta a felületére rótt jeleket.

– Felolvassam?

– Már százszor hallottam, de hadd halljam újra – mondta az akác-arany trónra visszaülő árpád.

Íjász az ujjait futtatva a jeleken fennhangon olvasni kezdett:

– Sokan vagyunk kevesen, és a két emberöltő letelt… Én, a Hagyaték őrzője, a reám hagyományozott tisztemnél és Istentől kapott hatalmamnál fogva elrendelem, hogy a Kuma folyó partján élő szabirnak is nevezett magori népet…

Hangja betöltötte a sátrat. Míg olvasott, az árpád elgondolkodva nézett maga elé.

Mikor befejezte az olvasást, a fáklyafény megmutatta holtsápadt arcát. Remegő kézzel fogta a pálcát.

– Téged küldelek – szólt az árpád. – Először a Kaukázusba kell menned, ahol megkeresed a vének vénjét, a további utasításokat tőle fogod megkapni. – Tekintete a másikét kutatta. – Érted a feladatot?

Íjász térdre hullott a táltosok táltosa előtt és lehajtott fejjel várt a döntésre.

– Hajnalban indulsz – mondta az árpád. – Búcsúzz el azoktól, akik kedvesek a szívednek, mert nem biztos, hogy valaha visszatérsz Szkítiába.

1 Fonyódi Tibor Isten ostorai (részlet), Gold Book, 2011.