A háború a legrosszabb alternatíva

„By Way Of Deception, Thou Shalt Do War” (Megtévesztéssel kell háborúzni)

Az idézett jelmondat a Moszad egyik mottója: az ellenfeleket először megtévesztéssel, félrevezetéssel meg kell osztani, egymásra uszítani, majd nevető harmadikként bezsebelni a győzelmet. A mesterségesen létrehozott konfliktusok lehetővé teszik olyan háborúk kirobbantását, amik a hadviselő felek egyikének sem szolgálják az érdekeit, de amikből a szálakat mozgató szervezett magánhatalom győztesként kerülhet ki. A nemzetközi pénzkartellnek kezdettől fogva egyik stratégiai eszköze volt a hatalmi egyensúly politikája, azaz szemben álló táborok, katonai szövetségek létrehozása és azok egymással történő sakkban tartása pénzügyi technikákkal, eladósítással és fegyveres fenyegetéssel. A nemzetközi pénzkartellnek soha nem volt saját hadserege. Világstratégiájának győzelemre juttatásáért az elmúlt kétszázötven évben mindig más népek véreztek.

A megosztás – a „divide et impera” – klasszikus elvének érvényesítését szolgálták az olyan ideológiák is, amik Marxhoz, Carl Ritterhez és Friedrich Willhelm Nietzschéhez kapcsolhatók. Ezek az ideológiák fontos szerepet játszottak az I. és a II. világháború előkészítésében és kirobbantásában. Ma már kellően bizonyítható, hogy ezek mögött az ideológiák mögött a szervezett magánhatalom által létrehozott struktúrák és hálózatok álltak. Az államok feletti pénzkartell ily módon az emberiség egyre nagyobb részét tudta gondolkodásmódban és értékrendben is egymással szemben álló táborokra osztani. A tudatmanipulálás tökéletesített technikáival egyre könnyebb volt egymásra uszítani milliókat, s így lerombolni Európa hagyományos vallási és politikai intézményeit. Az így előidézett káosz és anarchia pedig már lehetővé tette a pénzkartellt irányító hatalmi csoportok számára saját uralmi rendszerüknek – a kozmopolita pénzuralmi világrendnek – az emberiségre kényszerítését.

1921 óta az államok feletti szervezett magánhatalom egyik legfontosabb intézménye Amerikában a Council on Foreign Relations, CFR (a Külkapcsolatok Tanácsa), amelynek ma már Európában is kiépült a hálózata 2007 júliusában, az European Council on Forreign Relations (ECFR) Soros György kezdeményezésére. Létrehozása óta a londoni központtal működő (Soros György által alapított) Nyílt Társadalom Alapítvány finanszírozza többek között a hálózatán keresztül a globális hatalmi elit e fontos új intézményét Európában.

Az amerikai CFR szócsövének számító Foreign Affairs című folyóirat, amely 1921 óta évente hatszor jelenik meg, a szervezett magánhatalom hálózatát irányító globális hatalmi elit aktuális, és rendszerint már konszenzussal elfogadott – de legalábbis egyeztetett – álláspontját tükrözi. A Külkapcsolatok Tanácsa szereti magát a világ jobbításán fáradozó gondolati műhelynek feltüntetni, amelyben filantróp embertársaink zárt ajtók mögött folyó vitákban alakítják ki álláspontjukat a világ helyzetéről és teszik meg javaslataikat az emberiség előtt álló legsúlyosabb problémák megoldására. Mivel a Külkapcsolatok Tanácsa álláspontja gyakorlatilag kötelező az amerikai külpolitika legfelső szintű irányítóira is, ezért a CFR korántsem egy mellőzhető magánszervezet, ahogyan azt a hivatásos félretájékoztatók szeretnék elhitetni. Az amerikai CFR összefogja az Egyesült Államok majd minden fontosabb szereplőjét, és hatékonyságát mutatja, döntő módon a kezében tartja a külpolitika irányainak a kijelölését.

Nos, a CFR hivatalos szócsövének, a Foreign Affairsnek a 2012. januári/ februári számában látott napvilágot Matthew Kroenig tollából az a tanulmány, amely szerint eljött az idő az Irán elleni katonai akció elkezdésére. Kroenig szerint minél tovább halasztják a támadást, az annál inkább hátrányos az amerikai érdekek szempontjából. Az Irán elleni támadás szorgalmazói abból indulnak ki – érvel Kroenig –, hogy egy ilyen katonai akciónál csak az rosszabb, ha Irán nukleáris fegyverekkel fog rendelkezni. E vélemény bírálói szerint viszont nem lenne eredményes egy ilyen megelőző támadás, mert ha sikerülne is, beindítana egy minden eszközt igénybe vevő háborút, amit csak tetézne az elhúzódó globális pénzügyi és gazdasági válság. Ezért ezek a szkeptikusok azt ajánlották az Egyesült Államoknak, hogy elsősorban diplomáciai úton, pénzügyi és gazdasági szankciók révén, valamint titkosszolgálati műveletekkel akadályozza meg Iránt abban, hogy atomfegyverhez jusson. Azok, akik egy ilyen megelőző bombatámadás költségeitől és következményeitől tartanak, úgy gondolják, hogy az Egyesült Államok és Izrael számára előnyösebb lenne, ha megtanulnának együtt élni egy nukleáris fegyverzettel rendelkező Iránnal. Mert még ez is kedvezőbb, mint egy beláthatatlan következményekkel járó háború. Kroenig azt veti ezeknek a bírálóknak a szemére, hogy nem mérik fel eléggé: milyen veszélyt jelentene az Egyesült Államok közel-keleti érdekeire, valamint a világban elfoglalt helyzetére egy nukleáris fegyverrel rendelkező Irán. E megelőző bombatámadások ellenzői viszont azt hangsúlyozzák, hogy a betegség gyógyítása ebben az esetben rosszabb lenne, mint maga a betegség. Ez lényegében azt jelenti, hogy Amerika Irán elleni megelőző támadása vagy ugyanolyan rossz, vagy még rosszabb is, mint az, ha Iránnak sikerülne elérnie nukleáris ambícióinak a megvalósítását.

Kroenig a Foreign Affairsben tévesnek minősíti a szkeptikusok álláspontját. Leszögezi, hogy egy olyan katonai csapás, ami elpusztítaná Irán nukleáris programját, ha kellő szakértelemmel hajtják végre, meg tudná óvni ezt a geopolitikai térséget, valamint a világ egészét egy nagyon is reális fenyegetéstől és drámai módon elő tudná segíteni az Egyesült Államok biztonsági helyzetének hosszú távú és világméretű megszilárdítását.

Paul Pillar, a Georgetown Egyetem tanára – a CIA egyik korábbi vezető elemzője – ugyanezzel a kérdéssel foglalkozik a Washington Monthly 2012. márciusi/áprilisi számában. Írásának címe: Együtt élhetünk-e egy nukleáris Iránnal? A szakértő áttekintve a tényeket és bizonyítékokat arra a végeredményre jut, hogy az Iránnal szembeni konfrontáció sürgetése rendkívül hasonlít az Irak elleni háború előkészítésére: a legrosszabb lehetőségek bekövetkezését hasonlítják össze a katonai megoldás legjobb forgatókönyvével. Paul Pillar a katonai megoldásról a következőket írja:

„Tekintsünk el a harciasságtól és a politikai retorikától, valamint attól, ami szigorú értelemben nem tekinthető elemzésnek, hanem inkább a félelem, a fantáziadús spekuláció és a közhelypufogtatás keverékének. Nyomós okunk van arra, hogy ellenezzük Irán nukleáris fegyverkezését. Az Egyesült Államoknak és a Nemzetközi Közösségnek számos intézkedést meg kell tudnia hozni azért, hogy elkerülje ennek a helyzetnek a bekövetkezését. Egy atombombával rendelkező Irán azonban egyáltalán nem lenne olyan veszélyes, ahogyan azt sokan feltételezik. Csak azért háborúzni, hogy ezt megakadályozzuk, kevesebb eredményt hozna és sokkal költségesebb lenne, amint azt a legtöbb ember elképzeli.”

Paul R. Pillar emlékeztet tanulmányában arra, hogy milyen magatartást tanúsított Németország 1914-ben, amikor hagyta magát Ausztria-Magyarország által belemanőverezni egy nagyobb háborúba. Rendületlenül támogatott egy olyan háborút, amit rövid idejű kis háborúnak véltek, és aminek a célja lényegében az volt, hogy megmutassa, ki is az úr a Balkánon. Ez az analógia is, mint a többi, természetesen pontatlan, mivel számos lényeges különbség volt az 1914-es európai válság és aközött, amivel most kell szembenézni. Az egyik lényeges különbség, hogy a német vezetés ebben az időpontban stratégiailag fontosnak tartotta Ausztria-Magyarország támogatását, mert szövetsége nélkül Németországot csak ellenségek vették volna körül, elszakítva barátaitól.

Ettől eltér a jelenlegi helyzet, amikor az Egyesült Államok automatikusan támogatja Izrael magatartását, ami emóciókban, törzsi összetartozásban és belpolitikai viszonyokban gyökerezik. Pillar szó szerint ezt írja: „Nincs olyan stratégiai megfontolás, amire, ha tekintettel vagyunk, lényegesen más amerikai politikát tenne szükségessé. De az analógia elősegíti annak átgondolását: mihez vezethet egy erőszakos, kisebb szövetséges feltétlen támogatása, mivel rendkívül káros következményekkel járhat a nagyobb államra. Bárkinek, aki hazafias amerikainak és Izrael barátjának tartja magát, más szempontokra is figyelemmel kell lennie, amikor Netanjahunak az AIPAC (Amerikai–izraeli Közügyek Bizottsága) konferenciáján elmondott beszédét értékeli. Könnyedén, behízelgően mozog amerikai politikai körökben, de nem viseli a szívén Amerika érdekeit.”

Ehhez a Georgetown Egyetem tanára még hozzátette: „Annak dacára, hogy az Egyesült Államok hatalmas, kivételes és automatikus támogatást nyújt Izraelnek, Netanjahu habozás nélkül becsapta az ajtót Izrael támogatójának és védelmezőjének arca előtt. Ismételten ezt tette az izraeli palesztinai konfliktus vonatkozásában – elsősorban a megszállt és vitatott területek izraeli gyarmatosításában – és megint ezt teszi Irán vonatkozásában. Noha az Obama-kormányzat hatalmas erőfeszítéseket tett egy példa nélkül álló nemzetközi szankciórendszer létrehozására, aminek az a célja, hogy Teheránt nukleáris politikája megváltoztatására bírja, a Netanjahu-kormány a tárgyalások minden esélyét aláássa, amik egy ilyen változás fórumai és erősítői lehetnének. Iránon belül végrehajtott terroristatámadásokkal szítja az ellenségeskedést és a bizalmatlanságot, továbbá olyan feltételekhez ragaszkodik (beleértve az urándúsítás befejezését), ami nyilvánvalóan elfogadhatatlan Irán számára. Ottawában, mielőtt Washingtonba utazott, Netanjahu kereken haszontalannak minősített minden tárgyalást Iránnal.”

Pillar szerint Netanjahu és kormánya nem képviseli valamennyi izraeli nézeteit. Néhány olyan célkitűzés, ami meghatározza a kormányzat Iránnal szembeni magatartását – beleértve Izrael regionális nukleáris fegyver monopóliumának a megtartását, továbbá a nemzetközi közvélemény figyelmének elterelését a Nyugati-parton kialakult helyzetről – ellentétes az amerikai érdekekkel is. Az izraeli magatartásnak van érzelmi oldala is, ami összefügg az iráni vezetők Izrael-ellenes retorikájával. Pillar fejtegetéseit így fejezi be: „Azok a cselekedetek, amik zsigeri indulatokból és emóciókból származnak, nem azonosak Izrael érdekeivel. És egész biztosan nem azonosak az Egyesült Államok érdekeivel.”

Pillar mellőzi azt a sokat hangoztatott érvelést, miszerint egy nukleáris fegyverrel rendelkező Iránt már nem lehetne elrettenteni, kellően megfélemlíteni és így kordában tartani. Pillar azt sem fogadja el, hogy Izrael a nukleáris fegyverrel rendelkező Iránt olyan „egzisztenciális fenyegetésnek” tekinti, aminek a kivédéséhez nemcsak szükség van minden megelőző eszközre, de azt igénybe is kell venni.

Természetesen Paul Pillar érvelése vitatható, de tanulmányozása nem mellőzhető azok számára, akik szeretnének elkerülni egy újabb, még az eddigieknél is nagyobb háborút a közel-keleti térségben. A pirruszi győzelemnek bizonyult költséges és elhúzódó iraki és afganisztáni háború után nemcsak az amerikai társadalom, de az amerikai hadsereg is sokkal óvatosabbá vált.

Stephen M. Walt, a Harvard Egyetem tanára a Foreign Policy című folyóirat 2011. december 22. számában megállapítja, hogy Matthew Kroenig Time to Attack Iran: Why a Strike is the Least Bad Option című írásában gyenge érvekkel tesz kísérletet az amerikai közvélemény megnyerésére egy Irán elleni megelőző háború elfogadtatása érdekében.

Kroenig mélyen a saját szintje alá süllyedve azt a megoldást választotta, hogy első lépésként félelmetes képet festett arról: milyen végzetes következményekkel járna, ha az Egyesült Államok nem cselekedne azonnal. Második lépésként pedig magabiztos optimizmussal fejti ki, hogy egy megelőző háború mennyi biztos előnnyel járna, és egyáltalán nem lenne olyan szörnyűséges. Kroenig abból indul ki, hogy Irán szilárd eltökéltséggel törekszik a nukleáris fegyverek kifejlesztésére. Ezt a célját hamarosan már el is éri. Kroenig nem tesz említést arról, hogy Irán már több évtizede foglalkozik az atomenergia békés hasznosításával, atomfegyvere azonban nincs. Az Egyesült Államok hírszerző szolgálatai által közösen elkészített nemzeti hírszerzési szakbecslés (NIE, National Intelligence Estimates) mind 2007-ben, mind 2011-ben leszögezte: nincs bizonyíték arra, hogy Irán nukleáris bombát akar előállítani. Kroenig azonban, minden bizonyíték mellőzésével azt fejtegeti, hogy egy atomfegyverrel rendelkező Irán létezése messze nyúló geopolitikai következményekkel járna. Arra hivatkozik, hogy egyes államok már támogatásukról biztosították Teheránt, ugyanakkor Kroenig egyetlen példát vagy érvet sem hoz fel annak bizonyítására, hogy ennek köze lenne Irán nukleáris programjához. Kroenig arra is hivatkozik, hogy atomhatalomként Irán fenyegetést jelentene az Egyesült Államok politikai vagy katonai kezdeményezéseire a közel-keleti térségben.

Stephen Walt ezzel kapcsolatban emlékeztet arra, hogy az egykori Szovjetunió miért nem tette ugyanezt a hidegháború idején, továbbá más nukleáris hatalmak miért nem fenyegetik hasonló módon most sem Amerikát. Ennek az az oka, hogy senki nem hisz egy Amerika ellen irányuló nukleáris támadással való fenyegetésnek, hacsak az adott ország nem hajlandó nemzeti öngyilkosságra. Azt pedig, hogy Teherán nem törekszik ilyen kollektív öngyilkosságra, maga Kroenig is megállapítja. Stephen Walt szerint a nukleáris fegyverek alkalmasak támadás elrettentésére az adott országgal szemben, de nem alkalmasak a zsarolásra, a diplomáciai kényszerítésre, vagy más erőszakra. Ha Kroenignek igaza lenne abban, hogy Irán nukleáris fegyverkezése más országokat is ugyanerre ösztönözne, akkor Teheránnak számolnia kellene az Egyesült Államok, Izrael és a többi szomszédjának az elrettentésével. Teherán valószínűleg erre is tekintettel volt, amikor úgy döntött, hogy nem lépi át az úgynevezett nukleáris küszöböt.

Walt szerint Kroenignek az az érvelése sem meggyőző, amikor arra hivatkozik, hogy az atomfegyverrel rendelkező Irán rákényszerítené Amerikát, hogy nukleáris fegyverzettel ellátott haditengerészeti és szárazföldi egységeket állomásoztasson a térségben. Irán teljes katonai költségvetése évi tízmilliárd dollár. Miközben egyedül az Egyesült Államoké közel hétszázmilliárd dollárt tesz ki. Ezért eltérően attól, amit Kroenig gondol, Irán visszatartása és elrettentése nem jelentene lényegesen több katonai terhet az Egyesült Államok számára. Walt egyenesen „amerikai tónak” nevezi a Perzsa-öbölt az ottani erős katonai jelenlét és számos amerikai érdek megléte miatt. A több ezer nukleáris fegyverrel rendelkező Washington számára a gyenge Irán elrettentése valójában könnyen megoldható feladat.

Kroenig a Foreign Affairsben kritikátlan módon túlzottan leegyszerűsítő előrejelzést ad. Nem tesz fel olyan ellenőrző kérdéseket, nem vizsgál meg olyan szempontokat, amiket egy hasonló kvalitásokkal rendelkező szakértőnek fel kellene tennie. Írása az úgynevezett „legrosszabb eset”-re hagyatkozó elemzés példája, aminek az a bevallott célja, hogy bebizonyítsa: a megelőző háború elmulasztása veszélyesebb, mint a béke.

Amikor Kroenig a megelőző háború mielőbbi megindítása mellett érvel, sorra veszi a háborút ellenzők érveit. Ekkor már arra teszi a hangsúlyt, hogy nem kell félni Irán esetleges rejtve maradt katonai létesítményeitől. Az amerikai hírszerzés rendkívül jó, és ezért biztosan lehet állítani, hogy ilyenek nincsenek. Amikor pedig a különlegesen mélyre épített és vasbetonnal megerősített létesítményekről van szó, Kroenig válasza az, hogy ezeket le lehet küzdeni és számos felszíni létesítmény is van, amely sebezhető.

A civil áldozatokat illetően Kroenig megnyugtatja az aggodalmaskodókat, amikor a megelőző támadásokra adott iráni válaszról elmélkedik. Walt érvelését azzal egészítjük ki, hogy Kroenig nem ír arról: mennyi civil áldozatot követelnének a továbbfejlesztett „bunker buster”-ek, azaz a vasbetonból készült és mélyen a föld alá épített kísérleti telepek felrobbantására kifejlesztett speciális bombák az iráni lakosság részéről. A bunker buster bomba új óriás változata: a MOP, Massive Ordnance Penetrator (nagyméretű behatoló bomba) 13,6 tonna súlyú, hat méter hosszú és rombolókapacitása minden eddigi hagyományos robbanóanyaggal ellátott bombáét felülmúlja. A MOP-ra úgy hivatkoznak a szakértők, hogy fantasztikus és „minden bombák anyjának” (The Mother of All Bombs) becézik. A MOP képes hatvan méter betonbunkeren áthatolni, mielőtt felrobban. Ez a legnagyobb hagyományos fegyver az amerikai hadsereg arzenáljában. A Pentagon azért fejlesztette ki, hogy elpusztítsa Irán infrastruktúráját és Észak-Korea nukleáris berendezéseit. Kombinálva taktikai nukleáris fegyverek alkalmazásával, a MOP olyan pusztítást tud végrehajtani a polgári célpontokon és a lakosság soraiban, amik kellően megfélemlítik az irániakat.

Amikor tehát Kroenig igazolni próbálja a megelőző háborút a Foreign Affairsben, akkor Iránt rendkívül veszélyesnek és gonosz szándékú hatalomnak tünteti fel, amit mindenáron meg kell akadályozni még békés célokat követő nukleáris programjának a megvalósításában is. Amikor azonban a megelőző háború haladéktalan megindítása mellett érvel, akkor Irán védekezési képességét szerénynek, az iráni vezetőket pedig érdekeiket racionálisan követő politikusoknak tekinti. Ennek lényege, hogy az Egyesült Államok könnyen el tudná hárítani Irán ellenlépéseit. Ha tehát az Egyesült Államok nem támad, minden balul üt ki, ha pedig támad, minden sikeres lesz. Ez nem tekinthető olyan tárgyilagos elemzésnek, ami racionálisan veszi számításba a lehetőségeket, a szükségszerűségeket és a valószínűségeket.

Visszatérve Stephen Walt idézett írásához, a Harvard Egyetem tanára hangsúlyozza, hogy Kroenig nyíltan állást foglal egy Irán elleni megelőző háború mellett, noha ezt az ebben a kérdésben illetékes nemzetközi szervezet, az ENSZ Biztonsági Tanácsa nem hagyta jóvá. Nincs bizonyítva, hogy Irán valóban tervezi nukleáris fegyverek kifejlesztését. Az is tény, hogy Irán nem támadta meg sem az Egyesült Államokat, sem Amerika egyetlen szövetségesét. Kroenig tehát valójában a nemzetközi jog szabályainak a megszegésére szólítja fel Washingtont, amikor megelőző háború megindítására ösztönzi. Teszi ezt annak tudatában, hogy ez elkerülhetetlenül sok ember halálával jár, közöttük olyan kívülálló harmadik személyek halálával, akik maguk sem támogatják Irán teokratikus, klerikális rendszerét. Kroenig azonban egy sor bizonyítatlan állításra alapozva kész lenne eme ártatlan polgári személyek életének a feláldozására. Arra kitér Kroenig, hogy egy amerikai támadás esetén a nukleáris létesítményeken dolgozó katonai személyzet, a mérnökök, tudósok, technikusok életüket vesztenék. Azonban sajátságos módon Kroenig azt már elfogadhatatlannak tartja, ha ugyanezen mérce szerint gondolkodnának az iráni stratégák Amerikával és az amerikai polgári személyekkel szemben.

Mivel Iránnak nincsen Amerikáéhoz hasonló csúcstechnológiájú légiereje, és nincsenek olyan robotrepülőgépei, amelyek megtámadhatnák az Egyesült Államokat, ezért az aszimmetrikus védelem szabályait követve az iráni elemzők csak azt ajánlhatnák a Forradalmi Gárda lelkes fiataljainak, hogy szervezzenek olyan ellenakciókat, amikkel meg tudják bénítani azokat, akik a megelőző háborút szorgalmazzák hazájuk ellen, és így akadályozzák meg az Egyesült Államokat ilyen támadás megindításában. iráni szempontból ez a válasz valóban „megelőző csapásnak” lenne minősíthető, aminek az a célja, hogy elejét vegye egy Irán ellen tervezett és nemzetközijog-ellenes támadásnak. Nyilvánvaló, hogy Kroenig elfogadhatatlannak tartaná, ha Irán ilyen eszközhöz nyúlna. Ha pedig ez elfogadhatatlan Irán részéről, akkor miért elfogadható, hogy az Egyesült Államok mérjen ilyen megelőző csapást Iránra.